Lev Tolstoj

Herre og tjener

Oversat af

Ejnar Thomassen

BF

Bechs Forlag – Viatone

I

Det var i halvfjerdserne, en decemberdag lige efter Sankt Nikolaus. I sognet var det stadig helligdag, og Vasili Andréitsj Brekhunóf, krovært og købmand af andet gilde, havde endnu ikke kunnet komme af by: først havde han, som kirkeældste, måttet være til stede i kirken, og derefter havde han ikke kunnet undlade at modtage og traktere slægtninge og bekendte i sit hus. Men nu var de sidste gæster kørt hjem, og Vasili Andréitsj gjorde sig da straks rede til at komme af sted – han skulle ud til en godsejer i nabosognet for at snakke med ham om et stykke skov, som han allerede længe havde villet købe af ham. Det hastede nu med denne rejse, thi Vasili Andréitsj frygtede for, at visse købmænd fra provinsbyen skulle komme ham i forkøbet og snappe den gode forretning væk for næsen af ham. Den unge godsejer forlangte ti tusind for skoven, men kun af den grund, at Vasili Andréitsj havde budt ham syv tusind for den. Imidlertid – disse syv tusind var i virkeligheden kun en tredjedel af skovens reelle værdi. Alligevel havde Vasili Andréitsj nok gerne tinget lidt endnu om godsejerens pris, da skoven var beliggende indenfor hans område, og der længe havde bestået en lokal overenskomst om, at en sælger ikke måtte drive priserne op ved salg i en andens distrikt; men Vasili Andréitsj havde fået nys om, at trælasthandlere fra guvernementsbyen nu havde kig på den samme skov, og så havde han da besluttet at køre til Gorjátsjkino straks og uden videre tingen få sagen afgjort med godsejeren. Så snart han derfor var fri af helligdagen, tog han de syv hundrede rubler, der lå i skrinet med hans private kontanter, lagde dertil to tusind tre hundrede rubler, som han havde i forvaring af kirkepengene, talte hele summen, i alt tre tusind rubler, omhyggeligt efter, lagde den i sin tegnebog og befalede Nikita at spænde for.

Karlen Nikita, den eneste af Vasili Andréitsj’ folk, som ikke var drukken den dag, gik ud for at ordne hesten og slæden. Årsagen til, at Nikita, ellers en syndig dranker, holdt sig ædru på denne dag, var den, at han efter fastelavnen, under hvilken han havde drukket sin kofte og sine nye læderstøvler op, havde afsværget drikkeriet og siden – over en måned – virkelig været afholdende; heller ikke nu havde han drukket, til trods for den stærke fristelse, som udgik fra de masser af brændevin, der havde flydt i disse to første helligdage.

Nikita var en halvtredsårig bonde fra nabolandsbyen; han var – som man sagde om ham – ikke sin egen husbond, men havde tilbragt størstedelen at sit liv som karl hos andre. Overalt var han velanset for sin flid, sin duelighed og arbejdsevne, men navnlig for sit venlige og omgængelige væsen; alligevel blev han aldrig længe i tjenesten noget sted, da han et par gange om året, til tider hyppigere, kom i lag med at drikke og så ikke blot drak alt op, hvad han havde på kroppen, men tillige blev krigerisk og opsat på vold. Også Vasili Andréitsj havde et par gange jaget ham bort, men altid fæstet ham igen, da han vidste at vurdere hans ærlighed, hans kærlighed til dyrene og i særlig grad hans beskedne fordringer. Vasili Andréitsj betalte ham ikke de 80 rubler, som var den almindelige løn for en sådan arbejder, men 40 rubler, og disse blev ikke udbetalt ham efter nøjagtig afregning, men i små partier, for størstepartens vedkommende i form af højt beregnede varer fra Vasili Andréitsj’ bod.

Nikitas kone, Marfa, tidligere engang et kønt og kvikt fruentimmer, holdt hus hjemme med en halvvoksen søn og to døtre og opfordrede ingenlunde manden til at bo hjemme, for det første fordi hun nu i tyve år havde samlevet med en i deres hus boende bødker fra en anden landsby, og for det andet fordi hun, der ellers, når Nikita var ædru, kørte rundt med ham, som det passede hende, var hundeangst for ham, så snart han begyndte at drikke. Engang, da Nikita havde drukket sig fuld hjemme, havde han, sagtens for at hævne sig på konen for den knægtelse, han i ædru tilstand var udsat for, brudt hendes klædeskiste op, revet hendes bedste klæder ud, hentet øksen og med den hugget alle hendes stadskjoler og sjaler i bittesmå stumper på huggeblokken. Hele Nikitas fortjeneste blev udleveret konen, og Nikita havde intet derimod at indvende. Således havde Marfa også denne gang indfundet sig hos Vasili Andréitsj, havde af ham fået udleveret hvedemel, te, sukker og en liter brændevin, tilsammen for henved 3 rubler, samt ydermere 5 rubler kontant, og havde for dette takket som for en særlig nåde, mens det dog var en kendsgerning, at Nikita, selv ved laveste beregning, havde godt 20 rubler til gode hos Vasili Andréitsj.

– Vi har jo da ingen sådan formelig kontrakt med hinanden! – plejede Vasili Andréitsj at sige til Nikita. – Når du har brug for noget, så kom bare til mig – du kan altid arbejde det af. Hos mig er det ikke som hos andre – hos mig hedder det ikke: Vent til terminen, så regner vi nøje ud og trækker bøderne fra! Mellem os går det anstændigt til: du tjener mig – og jeg lader dig ikke i stikken.

Og når Vasili Andréitsj talte således, mente han selv i fuld oprigtighed, at han var Nikitas velgører – så overbevisende var hans ord, og så villigt bestyrkedes han i denne mening af alle, der var afhængige af hans penge, i særlig grad af Nikita.

– Ja, det forstår jeg jo, Vasili Andréitsj, og jeg mener jo også, at jeg tjener Dem, som var De min kødelige far. Jeg forstår det hele så godt, så godt, – svarede Nikita, der fremfor alt forstod, at Vasili Andréitsj snød ham, men samtidig følte, at han blot ikke skulle vove at forlange klar afregning, så længe han ingen anden stilling havde og måtte tage, hvad man bød ham.

Altså, lydende sin husbonds befaling om at spænde for, begav Nikita sig villig og fornøjet som altid, med sin lette, muntre, lidt vraltende gang, hen til skuret, tog her det tunge, af svære remme forfærdigede, med to kvaster smykkede seletøj ned fra sømmet og gik, klirrende med bidslet, hen til den lukkede stald, hvor den hest, Vasili Andréitsj ville have forspændt, stod alene for sig selv.