MATHILDE WALTER CLARK

Priapus

En forførerhistorie

FORLAGET TINSOLDAT

Priapus
© Mathilde Walter Clark
og Forlaget Tinsoldat, København 2010
1. ebogs-udgave, 2013
Alle rettigheder forbeholdes

Omslag: Mathilde Walter Clark
Dingbat: Mathilde Walter Clark

ISBN 978-87-93055-08-7

Denne ebog er ophavsretligt beskyttet og må ikke overdrages, kopieres eller reproduceres uden skriftlig tilladelse fra forfatteren eller forlaget. Institutioner, der har indgået aftale med Copydan, kan dog kopiere inden for de rammer, der er nævnt i aftalen.

www.mathildewalterclark.com

www.forlagettinsoldat.dk

Puerto Escondido

29. FEBRUAR - 2. MARTS 2004

Druknedød

Et hul. Det begynder og slutter med et hul. For Priapus Cloakfires vedkommende gemte det sig lige under hans bryst i form af en rædselsfuld tomhed, som ikke var til at få væk. Han havde ellers forsøgt sig med det meste: piller, sprut, cigaretter, kokain - men det var alt sammen fortid; de kunstige stimulanser var for længst lagt på hylden til fordel for noget mere naturligt. Nu prøvede han at stoppe hullet med sine genitalier. Hvad skal vi sige? Alle mangler vi noget her i livet, men Priapus’ Mangel var, som man vil forstå, både større og mere desperat end de flestes. Det var hullet, der drev værket. Dét, han på én gang flygtede fra og styrede imod. Hullet var alt. Hullet var Gud.

Vi møder ham dagen til den nat, hvor hans kone drukner. Endnu er det eftermiddag. Han er netop ankommet til den lille mexicanske strandby, der går under navnet Den skjulte Havn, Puerto Escondido, en diskret landtange ved Stillehavet små 400 km syd for Acapulco. Han er fuld af gode intentioner efter at være stukket af til London på ubestemt tid, han skulle bare sunde sig lidt, det var det hele, og nu har han sundet sig og er kommet tilbage. Hans kone ved ikke, at han kommer; det var ment som en overraskelse, en ny begyndelse. Han tager en taxa fra den lokale lufthavn, lader sig transportere hjem ad de grusede veje med en vis spænding i maven over næsten at være i strandhuset igen, næsten at være hjemme hos Faye. Han ved ikke engang, om hun er der.

Han låser sig ind, lister ovenpå, og efter toogtredive timers rejse inklusive besværlige skift i diverse internationale lufthavne finder han hende på husets førstesal, siddende rank ved skrivebordet i sit arbejdsværelse med ryggen til døren.

Dér sidder hun så fuldkommen nøgen og skriver for åben terrassedør med udsigten til havet foran sig: dette vældige drama, som udspiller sig igen og igen af bølger, der rejser sig og kollapser, rejser sig og kollapser på stadig nye måder, utrættelige i deres variation over det samme tema. Priapus, der ikke ved, om Faye var nøgen, når hun skrev, eller om hun bare er det denne ene gang, står lænket til døråbningen. Han betragter hendes skikkelse i modlyset fra havets spektakel derude. Der er noget over kontrasten til den brusende voldsomhed fra havet, der giver ham en følelse af, at alting er forbi om lidt, en lyd, der sætter det hele på spidsen, for blot at gentage sig et øjeblik efter og sætte alting på spidsen på ny - denne lyd afjordens vældige åndedræt, der danner en modpol til hendes skikkelses rolige koncentration.

Og når han bliver stående i døren ganske længe, skyldes det først og fremmest overraskelsen over at opdage, at hun sidder nøgen og skriver, og dernæst at han ved, at hun ikke ved, han ville komme hjem.

Mange tanker krydser i ham, mens han står dér og ser på sin kone. Han tænker, at det er første gang, han overrasker hende på den måde, og det slår ham næsten samtidig, at det alligevel ikke er første gang. Han tænker på en mørk hotelgang med et mønstret tæppe, hans livs akse, dér hvor alting vippede. Og det går op for ham, at dette øjeblik er sådan en akse, og at alting kan vippes tilbage, og at det er op til ham at finde kræfterne til at sætte af.

Han ser på sin kones krop, på dens kurver i modlyset, på skuldrene, der på én gang er spinkle og stærke og bevæger sig ganske lidt på grund af arbejdet på tastaturet foran hende, på ryggens rankhed dér på stolen, på de nøgne balder, der, fordi hun sidder ned, kurver mere end ellers, på de bare fødder, der neden under stolen er filtret ind i hinanden, som søskende i leg.

Og han tænker, at der intet findes i denne verden, som er ham mere helligt end netop denne skikkelse, og at han elsker hende højere end noget andet. Hun ser ham som den, han gerne ville være. Og han kommer uvægerligt til at tænke på døden, at han af denne grund ønsker at dø før hende, for det var for meget at håbe på for sådan én som ham, at sådan én som hun skulle kunne elske ham på den måde igen.

Øjeblikket er der. Med den handling, der ligger foran ham, den forholdsvis simple handling at elske med sin kone, kunne han erstatte de sidste fire år med noget rent og sandt, og den tid, de har delt, vil blive anderledes og rigtig. Det er sådan, han havde forestillet sig det. Han ville stille sig bag ved hende og lægge sine hænder på hendes skuldre, og han ville lade dem glide videre ned over hendes bryster, tage hende om taljen og trække hende op til sig, løfte hende og bære hende ind i sengen. Eller han ville bare stå der lige så stille, indtil fornemmelsen af ikke at være alene ville få hende til at vende sig om, og hun ville med det samme forstå, hvad han var kommet for.

Det er ikke bare, at han er kommet hjem efter en lang rejse og, som enhver ægtemand i den situation, rimeligvis har lyst til at elske med sin kone som noget af det første. Der er, som vi vil forstå, meget mere på spil end det, og også mere, end han selv forstår. Den elskov, han havde forestillet sig, har karakter af noget større; der er tale om en slags ofring af sig selv, en lille død, hvorfra han vil genopstå som et helt nyt menneske, på én gang besejret og sejrende.

Men fordi hendes nøgenhed så åbenlyst ikke er tiltænkt ham (og her er det, at han uvilkårligt kommer til at tænke på Chase Moreno, agenten, som ganske vist bor på Manhattan, men som så let som ingenting kunne være fløjet herned i hans fravær) lægger han ikke sine hænder på hendes skuldre. Tværtimod: tanken katapulterer ham ind i endnu flere sorte tanker, som ser ud til at underminere hans elskovsplaner.

Eller måske, tænker han, er nøgenheden ikke tiltænkt nogen bestemt, noget, som næsten forekommer ham endnu mere skræmmende, fordi han ikke forstår det, og det får ham til at tænke, at han ikke kender hende, som det aldrig lader sig gøre helt og fuldt at kende et andet menneske. Fordi han står i døren og pludselig forstår, at han ikke har den ringeste anelse om, hvad der foregår i hans kones hoved, er der også en syg, gul og helt igennem lam-mende følelse af jalousi.

Panikken tager ham. Sådan står han, i tusinde tankers krydsild, og med næppe hørlige skridt giver han sig til at bakke, han bakker og forsvinder fra sin post i døråbningen og bliver ved med at bakke, indtil han uset kan vende om og snige sig videre ned ad trappen, netop som hans kone vender sig om og ser mod den tomme døråbning.

Det er ikke en dag for mirakler. Priapus lister ned ad trappen og ser ikke Fayes øjne, som de misser mod døren. Lyset fanger blikket på en sådan måde, at man kan spore en flakkende usikkerhed, men også noget andet, en viden af en slags.

Smuldrende indvendigt piller Priapus bilnøglerne op af den dekorerede skål, der står på kommoden nedenunder, ved at lade dem glide langs kanten med en lydløs bevægelse. Samtidig vender Faye Mitchell sig om igen ovenpå og fortsætter med at skrive uden at lade sig mærke med det indtryk, som synet af den tomme døråbning efterlader hos hende. De er i hver deres verden, han i sine fantasiers, hun i den historie, hun digter. De når ikke at mødes.

Han starter bilen, en tofarvet Dodge Pickup, som har stået hele dagen i solen og derfor har en mærkelig stillestående og varm lugt, en lugt af lammelse og død, en lugt fuld af varsler. Men Priapus er for oprevet til at ane det, han tænder for airconditionen og speeder op med en lyd, der får sandet under hjulene til at hvirvle op og efterlade to små røde bunker ved siden af huset. På den måde kører han rundt i timevis med så mange kværnende tanker i sit hoved, at de forvandler sig til et summende minus.

Han bliver en del af byens glidende rytme. Han ser på kroppene bevæge sig igennem gaderne, helt anderledes varme og rolige. På den ene side har han fastlandet, hvor de små, rustne skure klamrer sig fast til skrænten, og på den anden side havet og bølgerne. Han kører ad Highway 200, der løber langs havet højt oppe på skrænten, han kører ad El Adoquin, og han kører rundt endnu længere oppe omkring markedsbygningen i byens fine net af gader med alle de småhandlende, butikker med aztekisk chokolade, spraglet badetøj, spader og sandaler af plastik. Han kører tilbage ned mod Zicatela, hvor en lille håndfuld mennesker vader til og fra havet i slappe, slaskende klipklapper og med deres sammenrullede sivmåtter som kæmpemæssige enchiladas stukket ind under en doven arm. Strandhunde løber omkring og roder i skraldet med deres snuder, Bob Marley lyder ud fra de dvaske caféer, altid Bob Marley, og to piger kommer gående med hver sin is; lange, brune lemmer dasker omkring dem, mens de går, som vuggende siv, der ikke har andet at bestille end at føje vindens vilje, en formålsløs svingen frem og tilbage, som trancesætter ham med deres smukke, solbrune penduler.

Hvis han overhovedet skænker Faye en tanke, mens han cruiser rundt bag de oprullede ruder, er det med form for kølig justits. Han kører rundt, til mørket sænker sig over byen. På et tidspunkt parkerer han nede ved Zicatela og finder ind på El Burro Borracho, ikke fordi han selv vil drikke, nej, han søger derind på grund af de andres druk, for i en flok af berusede er det, som om hans handlinger bliver skrevet med blyant, ikke med blæk. Lyset fra grønne, orange, gule og røde lanterner slynger sig mellem palmetræerne og eksploderer i natten oven over kroppene, der er helt skøre og lade og ligeglade af varmen, for sådan er kroppe, og det kan man ikke forhindre dem i, og Priapus flyder lige så stille ud i de andres slørede sanser.

Den krop, som han senere samme aften slettede sig selv i, tilhørte en almindelig californisk pige med et usædvanligt navn, Cordelia eller Clarabell - eller var det ligefrem Beatrice? Navnet drukner i et hav af pigenavne. Priapus har aldrig tænkt på at føre en liste, for han blev først sent klar over, at der var tale om en liste, og at den var lang. Og selvom en sådan liste ville indgyde ham en hemmelig stolthed alene som en følge af den enorme bekræftelse, man kunne lægge i den, ville han skamme sig over den på grund af dens abnormitet, af dens hån mod kærligheden til Faye, muligheden for den kærlighed, håbet om den. Trods en sådan listes pirrende mulighed måtte den afskrives, og vi må nøjes med at konstatere, at den pige, der sidder over for Priapus på El Burro Borracho, er fra Californien, og at hun, som aftenen skrider frem, bliver mere og mere beruset i mezcal. Priapus, derimod, drikker Lipton.

Da det øjeblik opstår, hvor pigen synes modtagelig for det, de begge ved og er indforstået med skal ske, følger han hende slentrende tilbage til et youth hostel af en slags, Papaya Beach eller Coconut Ocean - et navn, der parrer en frugt med et vandigt element - og selvom Priapus er ædru, om ikke andet så i klassisk forstand, er hans mentale synsfelt lidt som at kigge igennem et langt, smalt rør.

Værelset, pigen bor på, er ikke mere end tre-fire kvadratmeter, akkurat stort nok til sengen, en rygsæk og noget vådt, ildelugtende badetøj, der hænger til tørre på sengestolpen. Ventilatoren virker ikke, der er ikke noget vindue, og alting sveder, ikke bare californieren og Priapus, der uden omsvøb smider hende på sengen og trækker trusserne af hende, men også væggene sveder og det svingende badetøj på stolpen og sengen under dem. Det var ikke det, han havde planer om. Pigen forekommer for en stund at være besvimet af druk, i hvert fald bevæger hun sig slet ikke under ham. Han er tæt på at være færdig, da pigen pludselig vågner og giver sig til at gylpe noget af alt det, hun har drukket, op. Der breder sig en syrlig stank af bræk, den blander sig med lugtene fra den mugne madras og det våde badetøj. Hun tørrer sig om munden med puden og mumler noget om nogle kondomer, sådan lyder det i hvert fald under ham i mørket. Hun har ikke rigtigt kontrol over sin mund. Ud af den ene mundvig skinner en stribe savl i nattemørket.

Fuck kondomer, siger Priapus, jeg gør dig ikke gravid. En mat tanke trænger igennem hans bevidstheds tåger, hvad hvis hun smitter mig med noget?

Hvis jeg dør, dør jeg, tænker han, og i munden kan han med det samme smage en metallisk død. Han når at trække sig ud, sæden sprøjter ud over hendes T-shirt, på samme måde som man ville tisse i et hul. Den del af sæden, der løber ned over hans egne fingre, slynger han øjeblikkelig fra sig, hen over det fortrukne og alkoholbedøvede ansigt under ham. Det er et ritual, som rummer og opsummerer hans foragt ved selve akten, ved dén sæd, hans sæd, som hun netop har stjålet ud af ham med sit køn.

Derpå rejser han sig og går hen for at skylle sit lem i håndvasken. Ud af hanen kommer kun en rusten lyd. Han drejer den ene vej og den anden vej, men intet vand. Han vender sig om og tager badedragten, der hænger på sengestolpen, pigen ligger på sengen og jamrer sig lige så stille. Herpå bøjer Priapus hovedet frem og lader en spytklat falde ned på sit lem. Han tørrer det af i badedragten og smider den fra sig på gulvet. Uden et ord efterlader han pigen på den mugne madras og kører tilbage ad den mørke, sandede vej, hjemad langs kysten.

Efterhånden som han kører, bliver der længere og længere mellem husene. Vejen synes denne sene aften uendelig lang, nu da han med ét længes efter at komme hjem til Faye for at finde sig elsket og normal i hendes øjne.

Udenfor lyder havets voldsomme torden, men han hører det ikke. Havets lyd er en lyd af skummende triumf, for vi kan regne ud, at det må være i disse sekunder, hans kone er på vej ud i bølgerne. En åbenlyst skæbnesvanger beslutning, hvis man ved, at bølgerne ud for netop den kyststrækning tæller blandt de farligste. Men Priapus hører ikke havet, han hører kun lyden af sit eget blods dunkle anklager, dets flovhed, dets dybe, dystre skam.

Men han har alligevel nået en slags forløsning. For en kort stund blev han befriet for de billeder og den fortvivlelse, som drev ham til at bedrage sin kone på et stinkende youth hostel, blot er fortvivlelsens billeder erstattet af nye - dem, han selv har skabt, og som nu driver ham hjemad. For alt dét, han afskyr mest ved menneskeheden, finder han uafladeligt i sit eget kølvand.

Han kører, indtil han når deres hus, hvidt og toetages, beskedent oplyst midt på den mørke strand og omkranset af et hegn af kaktus, aloe vera og palmer. Den yderste netdør klaprer i vinden, inderdøren står også åben, der er lys i huset, men ingen Faye.

Han har ikke gennemsøgt hele huset, men det behøver han heller ikke, instinktivt vender han om og løber ned mod havet med panikken pumpende under tindingerne. I månelyset kan han se omrids af palmer, af klipper, af fjerntliggende huse. Alt hvirvler sammen i ét svimlende langstrakt nu. Alting får flydende konturer, men skummet på bølgerne kan han tydeligt se, som han spejder efter Faye i natten, og derude et sted synes han, at han kan se en sort prik skylle rundt blandt de frådende striber.

Om lidt tipper alting. Han råber et eller andet til prikken, af en eller anden grund er han vred. Han kaster sig ud i havet; han er en god svømmer, men over for Stillehavskystens enorme strømtunnel har det ingen betydning. Det bedste, han kan gøre, er ingenting, for når meterhøje bølger har rejst hele vejen fra Australien, nytter det ikke at kæmpe imod dem. Men Priapus kæmper som en bal-styrisk havmand i krig med sit eget element. Han kan ikke længere se prikken, men støder mirakuløst på en menneskekrop i havet (Faye!) han holder fast, som om hans egen eksistens afhænger af det, i et rasende vildt vanvid holder han fast, men hun slipper ud af hans favn, bliver nærmest trukket ud af en kraft langt større end hans - og forsvinder.

Han bliver ved og ved med at piske rundt i bølgerne, hvirvles rundt og rundt i et afmægtigt raseri, men Fayes krop har længe været tabt i havmasserne, da han endelig opgiver. Hans kærlighed er væk; hun er tabt til havet.

Et par bemærkninger om spermatozoers mulige svaghed

Så vidt Fayes druknedød. Priapus var kommet for sent, og det på grund af hans særlige evne: at få kvinderne til at forføre sig. Igen og igen. Og igen og igen og igen og igen. Det var et talent, en gave endda, som - givet de rette omstændigheder - let kunne have vakt en del beundrende misundelse rundt omkring i lænestolene. Men for Priapus var det ikke så meget en gave som en forbandelse, noget han ikke kunne undslippe, selvom han ville.

Det almindelige er at søge forklaringer i barndommen, og vi vil ikke her stå tilbage for det almindelige. Man skal ikke undervurdere det almindelige. Det almindelige har rejst civilisationens søjler, tapetseret vægge, polstret lænestole, tændt op i pejsen. Det har givet os en tryg base, hvorfra vi kan undersøge det usædvanlige. Så vi graver, sådan som konventionen byder, vi søger tilbage i Priapus’ barndom for at se, om ikke han skulle være faldet af en potte et sted eller have fået en kiks galt i halsen, noget — hvad som helst — som kan forklare og illuminere hans mærkelige tilfælde.

Priapus var den yngste af tre. Han voksede op med sin familie i Normal, Illinois, et sted befolket af middelklassebonderøve i et kvarter, hvis indbyggere ikke ville være middelklassebonderøve, men derimod kunstnere, hippier, økologer, præster, hvilket også forklarer det usædvanlige navn: Priapus. Hvad kan man sige? Det var 70’erne. Folk gjorde mærkelige ting selv i Normal, og efter Betsy og Bob havde forældrene lyst til at eksperimentere. Det var lige til at skrige over, og det var, hvad Priapus gjorde: han skreg. Han skreg og græd, slog og sparkede, som om han fra begyndelsen prøvede at bryde ud af sit eget skind. Han skreg, for at hans mor skulle holde om ham, og når hun holdt om ham, skreg han, for at hun skulle lade være igen. Han bed i hendes arme med sine små, skæve syletænder, indtil armene begyndte at bløde. Hvad mere? Jo, han dunkede sit hoved ind i væggen, han faldt ned fra træer, han brækkede arme, ben, fingre. Altid slog han noget i stykker, smadrede ting, skældte ud, bandede og forbandede. Nu til dags har man fundet forkortelser for den slags adfærd, men dengang satte forældrene (kristne, men eksperimenterende) ham i en skole med en radikal form for pædagogik, en Rudolf Steiner-skole, som lå halvanden times kørsel fra byen (hvilket også var grunden til, at han dér var det eneste barn fra Normal).

På skolen lavede de selv deres skolebøger, og sammen med de andre børn lærte han, at naturen er levende i mennesket, og at alt påvirker alt andet. Familien spiste grøntsager, der var blevet dyrket i overensstemmelse med planeternes bevægelser, moren var sygeplejerske, og til jul sad de alle sammen i køkkenet og lavede engle, som de trillede af store poser ler, brændte i ovnen og til sidst malede himmelblå. Faderen drak og vanhelligede Guds navn, mens børnene hørte på det, men om søndagen gik hele familien i kirke i stivede skjorter og ansigterne arrangeret i fromme folder.

Det var en familie fuld af modsigelser, og på den måde, var der ikke noget i hans opvækst, der var anderledes end hos så mange andre familier. Der var i det hele taget intet, som kunne forklare, hvorfor Priapus gik hen og blev Priapus. Så måske var forklaringen den simple, at hans far kun havde haft dårlig sæd tilbage, da de nåede til ham. De bedste skud var gået til de to første, et par i alle henseender formidable børn med spejderagtig robusthed og tykt, rødt hår, og da Priapus Cloakfires far endelig nåede til tilvirkningen af Priapus, var hans krop helt udmattet og kunne ikke præstere andet end en teskefuld moralsk afkræftede spermatozoer. Alt har sin forklaring, og Priapus’ skyldtes faderens slappe sæd.

Hvad hans ydre angik, var der ting, der lagde til, og ting, der trak fra. Kropsbygningen var harmonisk, næsten ædel, håret halvlangt, gyldent og let bølgende som hos en engel: det var bare hovedfaconen, der var noget knoklet i det. Næsen var lidt for stor, og forholdet mellem ansigtets forskellige bestanddele var i indbyrdes konflikt. Læberne var som sådan smukke: på én gang fine og fyldige, men tænderne skæve og misfarvede, selvom de var kunstige. Som barn havde han i sin evindelige hidsighed først slået mælketænderne og senere også de blivende tænder ud, og tandlægen, Mias far, Dr. Nussbaum, der boede længere oppe ad vejen, havde ment, at et par klassiske, sundtudseende tænder ikke rigtig passede til drengen. Så han havde lavet et par skæve og lettere misfarvede stifter, som Priapus stadig hang på, og som indimellem blev vist frem midt i et bredt, chimpansegrin.

Så var der hatten, som han engang havde købt under en fotooptagelse på en strand i Malaga, en hæklet gul hat med en sort ægyptisk bort. Den fik ham til at fremstå som en klovn eller en kunstner - eller i hvert fald et menneske, fra hvem man kunne forvente det uforudsigelige. Den sagde: Badabim-badabum, her er én, der ikke tager sig selv alt for højtideligt. Det var en hat, der holdt verden i æstetisk arrest.

Fødderne kom fra hans far. I den slatne teskefuld havde kimen til hans pragtfulde fundament ligget, så meget skal indrømmes, og Priapus blev den eneste i søskendeflokken, der kom til at gå rundt på faderens fødder. Ligesom hans fars var de usædvanligt smukke - og det er i det hele taget et udtryk for Guds store ironi, at det skønneste på ham således også var det, der var mest skjult. Når man så Priapus’ fødder, tænkte man lettet, at ja, sådan skal fødder se ud. Sådan må Guds oprindelige hensigt have været med denne ellers så håbløse og forknytte kropsdel. Det var fødder, der var så smukke, at synet af dem fik én til at glemme, at deres egentlige formål var at holde kroppen til jorden. Også hans far havde været stolt af sine, så meget, at han til familiefester og i større forsamlinger ikke havde været ked af at hive sko og strømper af for at pege og sige: se! - se, hvad Gud kan!

Endelig var der det med hans - hvad skal vi kalde det? - pria-patiske emblem? Vi slipper ikke for at nævne det. Det usædvanlige valg af fornavn fra hans forældres side havde den ulempe at indgyde en vis forventning, som hans søskendes mere jævne Betsy og Bob ikke gav anledning til. Men ak, emblemet var slet ikke i den størrelsesorden, som nogle af de antikke, romerske vægmalerier eller for den sags skyld oldgræske bronzestøbninger af hans mytologiske navnebror kunne give os anledning til at tro. For at sige det, som det var, var der et anatomisk misforhold mellem navn og kød. Mere er der ikke at sige om den sag.

Men trods naturens modstand var der alligevel noget påfaldende og uforklarligt tiltrækkende ved ham, noget charmerende og magnetisk. Noget, som gjorde, at man ønskede at stole på ham. At man ville, at det skulle gå ham godt, at man tilgav ham alt, hans temperament, hans ubeslutsomhed, hans manglende sjælsfasthed. Især hans øjne havde noget. De var tavse som hos et barn, der kigger ind ad dets forældres soveværelsesvindue og ser ting, det ikke bør se. Her var øjne, som vitterlig så. Det var øjne, som var fulde aflige netop det, man allermest ønskede sig - sørgmodighed, vitalitet, længsel, eventyr - whatever. De mørkebrune flader var som en tryllekunstners hat, hvor fra troens, håbets og kærlighedens hvide kaniner blev trukket.

Nogen vil måske indvende, at den med de slappe spermatozoer er en smule billig. At faderens sæd ikke på den måde kan gøres ansvarlig for sønnens misgerninger, at hvad sønnen får ud af faderens sæd, er sønnens sag og ikke faderens. Kun til et vist punkt kan faderen forklare sønnen. Mennesket, vil de sige, er ikke som dyret gjort af natur alene, men også af noget højere, af ånd. De vil sige (mens de vifter piberøgen væk fra ansigtet og strammer bæltet i slåbrokken), at mennesket i modsætning til dyret har et valg, og de vil fiske æselørede værker frem fra reolerne med franske titler for at slå en tanke eller et ord efter, mens de stryger ned over deres grånende skæg og brummer anerkendende for sig selv. De vil tale om kompleksitet og frihed, og deres indvendinger vil finde fodfæste i teorier skrevet af fuldskæggede ligemænd i lignende magelige slåbroksituationer. Cognacsippende og pibebakkende vil de i skæret af kaminens knitrende flammer udbrede sig om menneskelig eksistens, og de vil omhyggeligt studere sæden; de vil hælde indholdet af Priapus Cloakfires fars miserable teskefuld ud i en petriskål og betragte den gennem et mikroskop, og de vil sige, at de i den skål intet finder, der taler for, at der ikke ud af klatten skulle kunne rejse sig et formidabelt menneske, en astronaut, en præsident, en helt blandt mennesker - og de vil have ret.

Så måske var det simpelthen hans navn, Priapus Cloakfire, der gav hans liv mytologisk pondus. Måske er det sådan, at skæbnen lægger et spor ud for mennesket, som det er meningen det i løbet af sit liv skal træde i og gøre til sit eget. At friheden ligger i at gøre det til sit. Og måske gik sporet for Priapus’ vedkommende væk fra stien og ud i eksistensens randområder, for den slags spor findes også, og de er ikke mindre nødvendige for helheden end de spor, som tilhører astronauten og præsidenten (og de er heller ikke uden deres glæder). For hvem kan ærligt sige, at der ikke også er brug for nogen til at forføre, så længe der findes dem, som er rede til at lade sig forføre? Og hvem kan påstå ikke at pirres den mindste smule - eller om ikke andet mores og underholdes - over dette drama, og at der ikke trods alt ligger en vis skønhed gemt i, at verden på den måde fordobles, når masker falder, bevidstheder sprænges og illusioners slør bliver trukket bort?

Måske dette er tilstrækkeligt: at være og inkarnere denne homo horisontalis. Nogen skal der jo være til at udforske yderkanten af menneskeligheden, for at vi forstår, hvad det er, der gør et menneske til menneske. Set i det lys er Priapus en slags helt. I Indien har man (i mangel af teknologi) the untouchables, som man sender ned for at rense kloakker, og vi skal være glade for, at der findes dem iblandt os, som ikke har noget imod at få lort på fingrene. Helte antager mange former, og nogle af dem viser os vejen ned gennem tragten til Helvede, for at intet skal være ukendt for vores blik. Alt findes.

Ud fra denne betragtning har også forførere som Priapus deres berettigelse i den store sammenhæng, og vi tilgiver dem gerne det spor, som skæbnen har lagt. Ikke mindst når de er så charmerende som en Priapus. Og når han på sin side gjorde sporene til sine med slæbende skridt, når han fejlagtigt og helt misforstået bare ønskede at være god, men fejlede, tilgiver vi ham så meget desto mere.

Og lad os med disse ord rulle fortællingens røde løber ud for de smukke fødder fra Normal, Illinois ...

»Forvent et mirakel«

Faye var væk, og der var ikke længere nogen til at se Priapus, som han gerne ville ses. Han løb i natten langs den hvidskummende brænding i håbet om at finde hende. Hun kunne være skyllet op længere nede, hun kunne ligge stille og helt stiv som en dukke et sted, noget i hende kunne have givet et ryk, der havde fået hende til at hoste havet op igen, litervis af saltvand, en hostende mumie, der allerede helt træt af døden vender tilbage til livet. Han løb op og ned ad stranden, hans skrig kastede sig mod klipperne og gav genlyd, de fik hanerne til at gale og hundene til at give hals, men det var lyde, der fortalte ham, at han var alene, lyde, der fik ham til at synke sammen i sandet, hulkende, gøende som en søløve.

I den forfatning fangede turistpolitiet Priapus i lyskeglen fra deres pickup under deres natlige rutinetur langs Zicatela. Han ænsede ikke lyset, da det ramte ham, og hørte hverken haners galen eller politifolks råb, da de sprang ned fra vognens lad og løb hen mod ham gennem sandet med daskende knebler og trukne pistoler.

»Estas borracho? Has tomado?« skreg skyggerne. Seks korte silhuetter stod tegnet mod lyset fra lygterne, og Priapus vidste ikke bedre end at vifte afværgende med hænderne og pege mod havet.

Derpå var der stemmer, der talte skiftevis på spansk og et slags engelsk i forskellige lydstyrker og tonelejer, som om stemmerne var et bundt nøgler, der hver på deres måde forsøgte at tillirke sig adgang til hans kaotiske indre. De kørte ham ad skrumplende, sandede veje i natten til politistationen, de pakkede ham ind i tæpper, de serverede kaffe, de talte til ham med deres venlige, fremmede ansigter.

Da de så, hvor lidt han hang sammen, sagde de, at de nok skulle underrette faderen og søsteren, men han sagde nej, det var alt, hvad han sagde: Nej. Folkene boede på stationen. Sengene var uredte, der var store fugtpletter på væggene, kaffen, han fik, var af en skåret kop. Den stod og blev kold på bordet, mens den af folkene, der var bedst til engelsk, ringede rundt. Priapus sad på stolen og sagde nej, pauserne blev længere og længere mellem hvert ord. De fik fat på Fayes far. Stolen han sad på havde hynder af plastik, den var fuld af revner, skumgummien var helt våd indeni, og neden under stolen havde samlet sig en sø. Alt var vådt, han kunne ikke græde mere, han sad bare med ansigtet i hænderne og sagde nej og nej og nej.

»Como se dice ahogarse’ en inglés?« spurgte politimanden med hånden for røret, han spurgte ud i luften, Priapus rejste sig og greb røret, »hallo?« det var Fayes far, astronauten. Det var midt om natten på Long Island, den gamle lød konfus. Faye var den af hans dø tre, han bedst forstod, deres hjerner svingede på samme frekvens (den anden designede hatte) »det var ikke min skyld,« sagde Priapus, han græd og rystede, »det var ikke min skyld.« Han sagde det to gange til, før han sagde: »Jeg gjorde det så godt, jeg kunne.«

»Vil du ikke nok lade være med at hade mig?« bad han tavsheden i røret, »vil du ikke nok sige noget?« Men faderen i den anden ende sagde ingenting.

Da han vågnede, var solen endnu ikke stået op. I det fjerne kunne man høre strandhundenes gøen, og lyden af havet var en hypnotisk hvisken. Priapus stod op og klædte sig på for at gå ud.

Han gik barfodet i den kølige morgenluft. Det blæste fra sydvest, og havgusen stod ind over ham og tørrede hans læber med sin salte smag. Han gik først i sydlig retning mod La Punta. Han fulgte vinden. Hvis hun var skyllet op, ville hun havne dér, grebet af klippearme, der rakte langt ud i havet. Han søgte i den mælkehvide gus, han søgte blandt klipper og sten, der rejste sig ud af disen som forhistoriske øer, men han fandt intet. Han vendte om og gik mod nord op mod fyret, der lå på et klippefremspring nogle få kilometer i den modsatte ende af bugten. Han kneb øjnene sammen. Når han græd, var det ikke på grund af Faye, men fordi den salte luft sved i hans øjne. Han gik på den brede stribe, hvor havet bølgede op og trak sig tilbage, et område på vel en tyve meter. Han gik langsomt fremad og vendte indimellem om for at sikre sig, at hun ikke lå og skvulpede i kanten af havets vejrtrækning.

Solen var en mat, måneagtig skive. Alt var hvidt. Ud af disen trådte en skikkelse. Den svingede noget foran sig, en pind af en slags, og først troede han, at det var en metaldetektor, at vedkommende ledte efter tabt guld, men så så han, at det var en blind, og at staven var hans følehorn. Priapus gik midt i den blinde mands vej, og han trådte til side, så de ikke stødte sammen. Idet den blinde passerede, stoppede han op og så i Priapus’ retning med sit diffuse, hvide blik. »Hold op med at skrige sådan. Hun kommer ikke tilbage.« Stemmen lød som luft. »Jeg vidste ikke, at du kunne se mig,« prøvede Priapus og fjernede voksagtigt hår fra sit ansigt for bedre selv at kunne se. »Jeg kan høre dig,« råbte manden og stirrede lige på ham med sine tomme øjne. »Men jeg sagde ingenting,« skreg Priapus. De måtte begge råbe for at overdøve havet. »Det er, som jeg siger: hun kommer ikke tilbage.« Den blinde mand vendte om og blev en hvid skygge i gusen. Priapus løb efter ham, men han var væk, og der var intet at se.

Da han kom tilbage til strandhuset, stod en af politimændene fra stationen og ventede ved hans dør med hatten holdt fast under den ene arm. Det var den samme betjent fra aftenen før, ham, der talte bedst engelsk. I nattens mørke havde Priapus ikke lagt ordentligt mærke til ham, men i den tiltagende formiddagssol så han, at betjentens blanke isse skinnede som en nypudset messingknop. Den resterende hårvækst i nakke og sider var vokset langt nok til at sidde rundt om hovedet i en velplejet page. I dagslys forekom politimandens fremtoning ham i det hele taget overraskende klovneagtig i forhold til erindringen om den, der om natten havde udstyret ham med kaffe, tæppe og telefon. Uniformen lignede noget, han havde fundet i en klæd-ud-kasse: luvslidt uniformsjakke, shorts, strømper, snøresko og dertil et par billige og komplet idiotiske plastiksolbriller i samme mørkeblå nuance som uniformen.

»I am sorry, Senor Cloakfire. I will be short.« I hånden stod betjenten med nogle papirer, som han ville have Priapus til at skrive under på, papirer der stadfæstede Faye Mitchells død. »I put the time for midnight,« sagde politimanden. »We find you at 1, yes?«

»Men det er for tidligt,« indvendte Priapus.

Politimanden kiggede over kanten af solbrillerne og klikkede sin kuglepen i position. »Yes? You think it is a better I write 11 on the twenty eight?«

»Nej, nej,« sagde Priapus. »Det er for tidligt,« sagde han. »Måske. Måske er hun ikke død.« Måske kunne — og her kunne han ikke forklare politimanden, hvad man måske kunne, for nu havde han flyttet plastiksolbrillerne op i skaldepanden og gloede på Priapus med barnligt runde øjne, fuldstændig uforstående. Solen havde opløst disen.

Politimanden sagde, at i så fald var den 29. en god dag at skrive.

»Hvorfor?« spurgte Priapus.

Det lykkedes den lille mand foran ham at forklare, at den 29. var skuddag, at det var en dag, der var sat ind mellem de andre dage ‘by human hand’ for at få det hele til at gå op, og at den på en måde ikke eksisterede — ikke fra Guds synsvinkel. »Maybe you can think of it like this,« sagde politimanden.

»Hvorfor skulle jeg ville det?« spurgte Priapus.

»It helps to think it is the dead still here. With the living. This is how the Mexican people think. But I need you to sign, plis.« Den lille mand holdt bydende kuglepennen op for ham.

»Men hvad, hvis hun ikke er død?« indvendte Priapus.

Politimanden gav sig til at remse strande op i området og pege vildt i forskellige retninger. »We look a Zicatalla,« sagde han og så på ham med et oprigtigt blik, »and we look a Puerto Angelita and a Carizalilla. We also even look a Playa Bacocho. We look a everywhere. Sorry, Senor Cloakfire.« Mens han pegede strandene ud, kastede han det lange hår klovneagtigt med sig rundt i alle verdenshjørner. »It is a sad,« sagde han og rystede bedrøvet på hovedet. »It is a so sad.«

»Men jeg kan ikke skrive under på noget,« protesterede Priapus i tiltagende desperation. »Der er ikke noget...« Han kunne ikke sige ordet: ‘lig’. I stedet sagde han: »I har jo ikke fundet hende.«

Politimanden rystede beklagende på hovedet. »Yes, no — what do you say? Dead body? No dead body, sorry. Each year: five.« Han holdt fem brune fingre op for Priapus, og det var ikke klart, om han mente, at fem aldrig blev fundet, eller om det var hver femte. »Better we never find. Sometimes we find, and no good. No good, Senor Cloakfire. Better we not find.« Han drejede sig i retning af havet, og der faldt et poetisk vemod over hans ansigt. »The sea, it is a dangerous. A very dangerous.« Han rystede på hovedet, blev pludselig saglig og stak papirerne hen mod Priapus og pegede på en stiplet linje med en velsoigneret pegefingernegl. »Sign here, plis.«

Priapus tog tøvende imod pennen. »Men der er ikke noget... lig?«

Politimanden lukkede øjnene og rystede afværgende med den ene hånd. »Yes, this is a normal,« sagde han. »It is a totally crazy this point, but it is a normal a Zicatela. Better we never find. Here, plis.« Han pegede, og så skrev Priapus under på sin kones død.

Dagen efter fløj Priapus til Arizona. Han havde hørt om et sted, der lå gemt mellem bjerge i Sonora Dessert, fjernt fra fristelsers alfarvej, en klinik, der på det diskreteste hjalp folk som ham med at styre deres lidenskaber. Det var en afvænningsklinik for forførere, men også for drankere, gamblere, grovædere, narkomaner, pillemisbrugere og almindeligt depressive - et sted som, sagdes det, havde formået at gøre gode mennesker ud af selv rockstjerner og Hollywoodskuespillere. Nu ville han bringe sin libido under kontrol. Det, han havde gået og foretaget sig gennem årene, var ikke almindeligt. Priapus ville bare gerne være normal.

I lufthavnen i Tucson fandt han en taxa, der indvilligede i at køre ham den lange vej. Da han sagde, hvor han skulle hen, så chaufføren på ham uden at sige noget. »Er du sikker?« spurgte han, som om han var færgemanden og det var til selve dødens rige, Priapus havde bedt ham køre. »Ja,« sagde Priapus dystert. »Så bliver det halvtreds dollars ekstra,« sagde chaufføren. Priapus kiggede på ham. »Fordi jeg skal tilbage igen,« sagde færgemanden.

Og så kørte de. De kørte gennem røde, sandede landskaber, der blev mere og mere øde, afbrudt af områder med surrealistisk grønne græsplæner, hvor gamle mennesker i sixpence og ternede strømper spillede golf. De kørte ad lange, lige veje med gule striber uden at se andet end et hus nu og da med en pickup i indkørslen, kaktusser i forhaven og et falmet flag i vinduet.

Klinikken lå på en forhøjning gemt bag et hegn af træer, og hvis ikke chaufføren havde sagtnet farten og var drejet op ad den smalle, grusede sti, ville han aldrig have opdaget, at der lå en bebyggelse derinde. Ved indkørslen passerede de et skilt af mørkebrunt træ, som fyldte Priapus med en slags håb. Med hvide, rodeo-agtige blokbogstaver stod: FORVENT ET MIRAKEL

Arizona

2. MARTS - 2. JUNI 2004

Fordele og ulemper ved at elske en afdød

Lig eller ikke lig - Faye var ganske givet død. Men på en betydningsfuld måde var hun genopstået i Priapus som en slags samvittighed, et påbud om at blive et såkaldt bedre menneske, og måske - måske elskede han hende endnu mere nu, hvor hun var død, end han havde været i stand til, da hun levede. Hun var fastfrosset i hans erindring, som hun var, i lige præcis den engleagtighed, han havde set hende i, allerede mens hun levede, men som hun nu ikke længere kunne risikere at sætte over styr med sine levende overstyrsættende handlinger. Kort: hun kunne ikke længere give ham ubehagelige overraskelser, hvilket altid er en uheldig bieffekt ved det levende og det virkelige. Fortiden var stabil.

Der kan siges meget godt om den levende kærlighed og om levende mennesker i det hele taget. Den måde, de ligger dér i sengen ved siden af én om natten, lyden af deres trygge, rare åndedræt, måden, hvorpå man — hvis man har brug for at mærke noget levende — bare kan holde dem ind til sig. De levende vågner om morgenen. De levende spiser deres måltider sammen med én, de griner af éns vittigheder, græder med én, når der skal grædes. De er der, når man låser sig ind. De driller godmodigt, for sådan er kærligheden også. De smiler skævt. Men der er også det at sige om de levende, at de en dag bliver til dagligdag. De ligger dér hver eneste nat og ånder så trygt og rart, trummerumens tapre ryttere, mens de efterlader deres savl på hovedpuden. De levendes hænder bliver røde og runkne af opvask og kartoffelskrælning, de levende siger ting, de fortryder, har grin, der går én på nerverne, de glemmer at sætte proppen på tandpastaen. De levende skal hjælpes frakken på efter restaurantbesøg, de modtager telefonopringninger, spørger, hvor éns vielsesring er henne. De levende får øjenbetændelse. De nyser. De trækker vejret så pokkers støjende.

Der er det at sige om virkeligheden, at den hurtigt kan blive lidt for konkret. Ikke Faye, ikke længere. Det var muligvis uretfærdigt over for de levende, men Faye havde vundet evigheden i Priapus’ hjerte. Erindring og sentimentalitet har altid været stærke faktorer i den menneskelige psyke, og dertil kom, at Priapus var en mand, der var mærket af Mangelen - den evige mangel på, hvad det nu end var, der ikke var. Nu havde Mangelen fået et navn, en forklaring - måske endda en endegyldig forklaring. Faye var genopstået som et ideal i det hinsides, og som sådant kunne han først rigtigt elske hende nu, hvor hun var væk. Men det skal ikke spolere romantikken. For mens der intet mere romantisk findes end længslen og savnet, er der omvendt intet, der kan bringe os længere væk fra den end netop virkeligheden. Med Fayes død havde Priapus fået lov til det, som rigtige elskende har gjort i århundreder: at længes.

Doktor Karma

), Anvisning til stjerner,

Først da den gule hat blev peget ud og krævet indleveret, protesterede han. Han elskede ikke ting, men han elskede den hat, det var en hat, han havde haft megen glæde af. »Hvordan kan jeg genere nogen med en hat?