Merete Pryds Helle

SOLSIDEN

AF SAMME FORFATTER:

Imod en anden ro, roman 1990

Bogen, roman 1990

Vandpest, roman 1993

Prinsessen der blev glemt, børnebog 1994

Men Jorden står til evig tid, roman 1996

Giften (computerspil, 1998)

Fiske i livets flod (roman, 2000)

Solsiden (roman, 2001)

Ti fingre fra eller til (noveller, 2002)

Måneprinsessen (børnebog, 2003)

Storvask (computerspil, 2004)

Det glade vanvid (roman, 2005)

Oh, Romeo (roman, 2006)

Lad der blive hund (digte, 2008)

Jeg tror, jeg elsker dig (sms-roman, 2008)

Hej menneske (roman, 2009)

Kære Mai (mailkorrespondance, 2012)

G

edske vidste, at hun var død. Det kunne ikke være anderledes. Bilen var blevet ramt bagfra. Hun havde blod over ansigtet og i munden, og så kom en blok lys skærende ind i hende, oppefra og ned, som blev hun støbt i en kappe af metal, og i kappen løftet op over bilen, og deroppefra så hun, hvordan hun og Joakim brændte.

Det havde hun altid frygtet. Lange mareridtsvågne nætter, hvor hun forestillede sig, hvordan det ville være at miste livet med dets alting. Joakim og børnene, og solskinnet, lyserøde æbleblomster i en kande i vinduet, kroppens tyngde og forhold til luften. Nu var det sket, uventet og brat.

Mens Gedske gjorde sig klart, at hun havde mistet livet, og flød ud af kappen igen og ind i en sort, smerteløs væske, blev der tændt et håb i hende. Hun var ved bevidsthed. Måske var hun på vej til det, de altid havde talt om. Paradiset, porten og nøglerne. Englene, ransagelsen, den gud, hendes mormor lå på knæ for, den gud, hendes mor foldede hendes hænder omkring, da hun var barn, og de sagde: “Nu lukker sig mit øje, Gud fader i det høje.”

Det havde været sandt dengang, og måske var det sandt for hende igen. Gedske forestillede sig skyverdenen, letheden. Måske en rangordning i Paradis, forskellige tankerækker. De swedenborgske diskussioner, englenes sarkastiske, let drævende røst, og Kant, hvor ville hun gerne møde Kant, og Hölderlin måske, for ikke at tale om Montaigne. De ville nok sidde ned, med den krop de nu fik at gebærde sig med, en astral krop, forestillede hun sig, af krystal, men stadig bøjelig, og hun ville spænde sin tanke ud til dens yderste bue til dér, hvor Einstein stod, smilende, og bøjede hendes tankes bane indad igen.

Det kunne selvfølgelig også være Blakes himmel, hun var på vej til, langsomt flydende i sortvæske; tordnende, ildfuld, med jordfarverne over og under de former, menneskets materie antog i Paradis. Den limefarvede dom. Her i gult, var hun sikker på, ville Van Gogh findes med sine prædikener. Han, der ikke så skønheden i den smækre, nøgne kvindekrop, men i den krogede udmarvede gamlings. Ville hun møde Newton siddende med sin passer, som på Blakes billede af ham? Eller Adam, med kødfulde krystallår, alt for undselig, og Noah, fuld og med lemmet og testiklerne fremme?

Der ville være hendes dom; lyset fra Guds ansigt at bade i, forsigtigt, som i koldt Vesterhav. Lysere end sollyset på stranden foran bølgebræmmen og børnenes råb og latter, som hun nu havde mistet. Skulle hun fremkomme med sin klage over Verdens uretfærdighed? Eller kom dommen som en torden og et kort lynglimt? Måske ville der endda være pinsler, hun skulle forholde sig til. Og hvor var Joakim? Kunne de ikke følges ad?

Gedske forsøgte at åbne øjnene, men uanset hvor meget hun anstrengte sig, gjorde det ingen forskel. Der var ikke mørkt foran hendes øjne, men fravær af lys. Ikke koldt eller varmt, men fravær af hud i kontakt med luftens temperatur. Hun havde en følelse af at have en form for krop, en vis fysisk substans, selvom det havde været mere interessant at være ren tanke. Tanken vil altid være hurtigere og mere fleksibel end en fysisk masse. Men hvad hendes substans end bestod af, havde hun ingen kontrol over den. Den og hun bevægede sig i et sindigt tempo gennem noget, der kunne være sort olie. Hun forestillede sig, hun var inde i et bjerg af luft, og derfor var mørket. Hun hverken steg eller dykkede, men bevægede sig ligeud.

Gedske havde troet, der ville dukke forskellige afdøde op og lede hende på vej, hendes mormor måske, Urs, eller det døde barn, hun havde født. Men der kom ingen. Indimellem var der lyde. Ikke at hun hørte lyde, men de var i hende og voksede og bristede så igen, lyde som fra indvolde, der gav sig, eller vinden i en skov af blodfyldte træer. Måske var det bare lyde, hun havde hørt som levende, og som nu forsvandt fra hende en efter en. En klokke. Gulerødder mod et rivejern. Elskovslyde. Kattejamren. Joakims stemme. Var han ved siden af hende?

Gedske forsøgte at dreje sig til siden, men havde ikke magt til det, selvom han vist endda sagde: “Jeg vil altid blive hos dig.” Men var det nu, eller dengang, hun hørte det? Hun var forvirret, trukket gennem et trolddomsbjerg, magtesløs som i en tandlægestol. Det eneste hun kunne, var at vente, og håbe, at noget andet ville ske.

Vente på, at noget vil ske. Det kender hun. Vinteren. En lang ventetid på foråret. Hun sidder på knæ på en stol foran vinduet i det gamle hus og ånder på isblomsterne. Og venter på foråret og på, at hendes mor skal komme hjem.

Huset ligger i skovkanten, foran hende er engen med stendyssen, som hun og Ene Katrine graver i om sommeren. Bag huset er skoven, som hun ikke tør se ind i, når hun er alene. Men på knæ på stolen foran vinduet mod engen og pilealleen gør det ingenting at være alene. Vente på moren, knap være til, være tanke, være isblomst, skrøbelig overflødig, en krystalliseret væren til, ubevægelig indtil knæene snurrer, og den lille røde bil kommer til syne for enden af alleen, skåret igennem af piletræernes grene. Så hopper Gedske hurtigt ned fra stolen og løber ind på værelset, hvis vinduer vender ind mod træernes hadefulde skygger, tænder lyset og hælder sine påklædningsdukker ud over gulvet.

– Kan du da ikke holde lidt orden? spørger Gedskes mor, når hun ser det, men smiler også, overbevist om pigens leg. Hendes væren barn, vævskrystalliseret masse i det vintertomme hus.

– Gør det dig noget at være alene?

– Jeg er ikke alene, svarer Gedske, og moren spørger ikke yderligere.

På engen kommer køerne ud sent på foråret. Så hænger fluerne og lugten i luften, kravler på hendes bare arme og ben, hun bliver vækket om morgenen af tungt summende spyfluer. Himlen er langstrakt og breder sig til alle sider, også ind over skoven, den trækker i trætoppene, så træerne bliver langstrakte og tynde, tændstiktræer. Gedske får en lilla kjole med blå bånd ved ærmerne og halsen, og hun tager den på hver morgen. Når moren lægger den til vask de aftener, Gedske glemmer at gemme den under hovedpuden, er ventetiden lang. Vaske, tørre, stryge. Huset er et strygebræt, den varme luft glider hen over. Solen et brændende jern. I haven er det mariehøneår, en voldsom udladning af rødt og orange. Gedske bliver bange for dem. Der er for mange til en enkelt finger, til drømme om en enkelt Vorherre og solskin. Dyrene er en skygge på billedet af dem selv.

Gedske vil gerne være stor. Størrelse er en målestok. Hun stiller sig med ryggen til de andre piger i skolegården. Deres varme, hårde skulderblade rører hinanden. Hænder må man ikke måle. Fødder skal være små. Gedske stiller sig på tæer, og de andre ler af hende. Hun vil nå op til solen, op i den vide himmel, være alt, fylde alting med sig selv. De gule mælkebøtteblomster og margueritterne er fyldt af hendes kærlighed til dem. Kløvermarkens saftige, mørkegrønne farve tænker hun frem, hun sætter køerne på marken som sine bondegårdsdyr. Hun elsker dem, hun sanser dem, derfor er de til. Hun tænker sig selv, sanser kroppen i dens bevægelser, gør sig levende.

Nu, hvor hun er død, er hun ikketil, men stadig tanketil. At blive trukket fra et øjeblik til det næste, fra en tanke til den næste, og dér er hun til. I billedets rum, i dybden, i retningen. Dybden, som himlen foran huset, der trak engen op, hev i trætoppene og var.

Engen. Vente. Ene Katrine er hendes bedste veninde. Og så er der onkel Urs. De to er lange brede striber på himlen. En horisont, hedder det, irettesætter moren Gedske, når hun taler om striberne. Men det er ikke horisont, hun mener. Det er blå og blå og blå, grå og hvid og lysende orange, forskelle over engen. Forskellen på længere oppe og længere nede, på imellem og i siden. Ene Katrine holder hende i hånden under bordet, når læreren spørger hende, hvilken planet, der er den næste fra Jorden, og Gedske svarer Tvillingerne.

Om torsdagen er det ikke den lille røde bil, der dukker frem mellem piletræernes grene. Det er onkel Urs på sin cykel, i sin russiske militæruniform, han har købt hos en marskandiser i Prag. Han er højere end noget andet menneske, Gedske har mødt, han er bred om skuldrene, har brede ansigtstræk, og hans hænder er store som pindsvin.

Gedske løber ud på vejen, når hun får øje på ham, og hopper ham i møde. Han har friske fisk i kassen på bagagebæreren og løfter hende op, så hun sidder sidelæns på stangen, og kører forbi huset, som om han ikke kender det, så hun må hvine stop, det er her, selvom vejen stopper af sig selv efter huset.

– Jeg har ikke brug for andre mennesker, siger hendes mor.

Onkel Urs har Gedske brug for, men hun siger det ikke til nogen. Han smider cyklen i græsset, steger fiskene så smørret sprøjter ud over komfuret, kaster hende så højt op i luften, at hun tror, hun bliver efterladt deroppe, og fortæller hende historier om Gedske og Urs, forklædt som andre, dog altid sig selv.

– For et selv er en smuk ting, siger Urs. Men Gedske forstår ikke, hvad han mener.

Om sommeren, når hun skal sove, bærer han hendes seng ud i haven, der vender ind mod skoven, og hvor hun sjældent går ud. Han lægger dynen over hende og sætter sig i græsset. Himlen er grå og lysende på samme tid, fortætter sig ved trætoppene og gør de grønne blade mørkere og tættere. De vokser, så hvert træ til sidst synes at være ét blad i den lyse nat. Gedske forsøger at holde sig vågen, mens han fortæller, og bliver næsten hypnotiseret af den glødende cigaret, der vandrer frem og tilbage mellem hans knæ og mund. Hans øjne er mørkt blå med tætte sorte vipper omkring, en sø, vippe, falde ind i dem, i ordene, i nattens lys, himlens linjer.

– Hvis jeg skulle være noget andet end mig selv, siger Urs, er det havet. Tynge og slynge mig. Det er så enkelt at sige: Jeg er havet. Men det er udstrækning og tyngde, grænseløshed, hver bølge et slag på dødens dør. Havet er ikke lykkeligt, det er rastløst og træg olie, mørkt under den solklare facade.

– Hvorfor? spørger Gedske.

Onkel Urs lægger sin brede hånd på hendes mave. Solen skyder trætoppe ned. Skoven er ét stort blad. Et vindstød, en raslen, myggedans, slagskygge.

– Hvordan fortæller man det, der ikke er fortælling?

Gedske har en sti, der snor sig over engen. Den er tør midt i det våde enggræs, hun balancerer på den og bliver væk i havet af grønt og blåt. Hun plukker kamilleblomster og smørblomster. Nulrer dem mellem fingrene til tynde, våde stængler. Hun forsøger at synge, men hendes stemme er for lille til al den luft.

Når det regner, siger hendes mor, at himlen og jorden står i ét. Det gør de i forvejen, synes Gedske. Køerne er udbulinger på et lærred. Hun bryder sig ikke om regnen.