Ulvene fra Konstantinopel

af

Benni Bødker

Kapitel 1

Dimitrios kæmper sig vej i det hårde føre. Videre, hele tiden videre fremad. Han synker i for hvert skridt. Regnen vælter ned. Stien er for længst forvandlet til mudder.

Over skulderen har han sine saddel-tasker. Han er gennemblødt og udmattet. Smattet til med mudder. På den glatte sti mister han fodfæstet, men han får taget fra med armene og kommer på benene igen.

Bjergene her er fulde af kleftis. Folk der har søgt tilflugt i klipperne og gemmer sig i huler og sprækker. De er berygtede for at overfalde rejsende. Kleftis er hårde mænd bevæbnet med lange knive. De efterlader aldrig vidner.

Dimitrios holder godt fast om sine tasker. Det gælder om at komme i sikkerhed. Men han har vandret i timevis uden at finde hverken ly eller hvile. For slet ikke at tale om mad.

På den ene side af stien hæver de store bjerge sig. Til den anden side er der ikke andet end stenmark. Sulten har gnavet i ham længe, men her er ingen mennesker. Dette er en ødemark, og der er langt mellem landsbyerne. Kun landevejs-røvere lever her.

Endnu engang falder Dimitrios om i mudderet. Han orker ikke at gå længere. Lader sig falde på knæ og mærker taskerne synke ned i vandet, mens regnen banker ham i hovedet.

Hvis han blev overfaldet af kleftis nu, ville han knap nok have kræfter til at kæmpe for sit liv. De ville plyndre ham for hans guld. Han ville ikke kunne gøre modstand.

Han løfter hovedet mod regnen, der bliver ved med at sile ned, som den har gjort det hele dagen. Og i det samme ser han noget i horisonten.

“Et hus,” mumler han.

Dimitrios gnider vantro regnen fra øjnene. Har han virkelig set rigtigt? Han kommer vaklende på benene. Går et stykke videre ad stien. Men der er ingen tvivl.

Længere fremme ligger et hus. Ikke bare et skur eller træhytte, som dem bjergenes fårehyrder bruger til at overnatte i. Det er et rigtigt hus bygget i sten.

Nu går Dimitrios af sted med raske skridt. Det føles, som om han har fået fornyet energi.