TITELBLAD

Poul Jansen

Solsortens triller

mellemgaard

KOLOFON

Solsortens triller

© 2013 Poul Jansen og Forlaget mellemgaard

Sat med Attic, Palatino

Grafisk produktion: KWG Design, Odense

Redaktør: Anna Line Søgaard

Grafiker: Line Birgitta Elmgreen Sørensen

Tryk: Toptryk Grafisk A/S

1. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-93126-17-6

Kopiering af denne bog må udelukkende finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er dog tilladt at bringe korte uddrag
i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

DEL 1

Marts 1986

Det var den 13. marts 1986. En dag som alle andre, og alligevel skulle den ændre hans liv for stedse. En solsorts triller lød i det fjerne. Der var store knopper på løvtræerne. Livet og foråret var på vej. Jens Hansen var på vej til lægen. Han havde fået en tid til klokken 10.00. Hvorfor han var gået omvejen igennem det spirende forår, vidste han næppe, for det ville blot få turen til lægehuset til at vare længere end normalt. Læge, T. J. Mortensen stod der på skiltet. Han tog fat i håndtaget på døren og pressede det ned, tøvede en stund og åbnede. Derefter et lille nik til klinikdamen.

”Vi skal lige have kortet, hr. Hansen.”

Selvfølgelig. Han kendte jo proceduren. Endnu et lille nik hvorefter han rakte ned i baglommen, men fandt den tom. Også inderlommen i jakken var tom. Han måtte have glemt tegnebogen hjemme i privatboligen.

”Jeg beklager, fru Leth, men jeg tror, jeg har glemt det.”

”Ingen årsag. Hvis blot jeg lige kan få dit personnummer.”

Jens Hansen gav hende nummeret. De første seks cifre var lette nok. Det var straks værre med de fire sidste. Han gravede i hukommelsen. Måske 1257 eller var det 1259? Nej, det var 1257. Han følte sig sikker. Helt senil var han trods alt ikke. Han fandt en ledig plads og rakte ud efter et ugeblad. Det var rart at gemme sig bag. Overtøjet beholdt han på, også kasketten. Den skjulte trods alt den manglende hårvækst delvist.

”Den næste patient er Jens Hansen.”

Pladsen blev igen tom. På vej mod den åbne dør prøvede han at undgå de andres blikke. Hvad ragede hans tilstand dem? De havde vel deres egne problemer at slås med? Læge Mortensen sad bag skrivebordet i konsultationsværelset.

”Tag plads, Jens Hansen.”

Han satte sig yderst på stolen, og lægen fangede hans blik.

”Ja, jeg kan vel lige så godt gå direkte til sagen, og jeg beklager, men den har desværre bredt sig. Der har vist sig metastaser i flere af de indre organer. Desværre. Vi havde jo håbet. Ja, vi havde jo håbet.”

April 1940

De kom marcherende. Holdt fanen højt, sang de unge mennesker. De var unge ligesom ham selv, og beskyttere var de blevet fortalt. Det kunne der vel næppe være noget galt i. Imponerende var de. Hans faster og onkel i København syntes også, de var flotte i deres nye uniformer. Han kiggede blot. Det var vel fremtiden, som kom vandrende der. Tusindårsriget. Det var svært at fatte for en, som kun var tyve og netop udlært som automekaniker, men imponerende var det. Det var næsten umuligt ikke at blive revet med af stemningen og af optimismen i de unge fremmede ansigter. Tusindårsriget lå foran dem. Jens havde overvejet onklens tilbud om at blive automekaniker i hovedstaden. For dem. Danmarks beskyttere.

Klokken var kun halv seks, men det var på tide at stå op. Gråspurvene havde allerede holdt ham vågen et stykke tid, men han havde langt om længe besluttet sig. Jens Hansen ville sige ja til onklens tilbud. Det var på tide at flytte hjemmefra. Ungdommens længsel efter noget nyt og bedre havde allerede ligget gemt i de fugtige vægge længe. Han rejste sig fra sengen og kiggede ud af vinduet. Faderen var allerede i færd med at sælge æg til de unge mænd i uniformer. Han fik en god pris. Næsten det dobbelte af det normale. De kom marcherende, og de købte æg.

1941 - 1942

1

Jens Hansen var netop ankommet til hovedstaden. Banegården virkede imponerende. Det var noget andet end den i Hjørring, som han havde rejst fra for hvad, der nu syntes som umindelige timer siden. Han så sig omkring og prøvede på at få øje på fætter Carl fra København. Han havde lovet at hente Jens og vise ham hen til det værelse, som var lejet til ham. Det lå i en sidegade til Istedgade. Det var et værelse med adgang til bad, havde de skrevet til ham. Carl var stadigvæk ikke at se. Banegården virkede med et endnu større og endnu mere uoverskuelig. Det var også alle de travle mennesker. Hvor var fætter Carl? Jens kunne mærke, at han var begyndt at blive nervøs og så sig uafbrudt skiftevis fra venstre til højre.

”Søger De selskab?” En ung dame henvendte sig til Jens.

”Jeg leder efter min fætter, Carl Kristensen.”

Den unge dame gik uden et ord hastigt videre på de høje hæle. Jens fulgte hende med øjnene.

Der. Endelig fik han øje på ham. Jens drog et lettelsens suk. Der kom fætter Carl i spidsbukser og med langskaftede blankpudsede sorte læderstøvler. Hvor var han dog flot. Jens så uvilkårligt ned på sine egne brune sko med snørebånd. Velkommen til hovedstaden, Hr. Hansen.

Fætter Carl virkede helt overstadig og var tilsyneladende glad for at se barndoms- og ferievennen fra Vendsyssel. Han gav ham et fast håndtryk og ønskede ham derpå velkommen til København og velkommen til den nye tid, som de var på vej imod. En ny verdensorden. Jens havde altid set lidt op til sin fætter. Selvom han kun var et par år ældre, havde han altid virket så selvsikker, og så var han altid rap i replikken. Det kom vel af at være opvokset i storbyen. Hjemme havde de aldrig sagt så meget.

”Daw, din bondeknold. Lad mig hjælpe dig med bagagen.”

Han sagde bondeknold uden at mene noget ondt med det. Jens’ mor og far havde altid sagt, at Carl var sådan en god og pligtopfyldende dreng. En rar knægt.

Værelset, som Carl havde lejet til fætteren, var ikke værst. Det var en anelse større end det derhjemme, og så var der en anden ubestemmelig lugt. Tapetet var naturligvis også anderledes, men der var pænt og rent. Der var vaskekumme og rindende vand. Praktisk – også selvom der var adgang til bad. Carl satte sig på sengen.

”Ikke værst,” sagde han og så sig omkring i det sparsomt møblerede rum. Om han mente sengen eller værelset lod han stå hen i det uvisse, men hans særlige blik tydede dog på førstnævnte. Jens nikkede blot og følte sig underligt udenfor, da han mentalt vist ikke rigtigt var ankommet endnu. Carl fortalte, at de var inviteret til aftensmad hos hans forældre, faster Gudrun og onkel Niels, senere på dagen. Carl ville hente ham i faderens bil klokken seks.

”Vi skal jo nødigt have en bondeknold til at løbe løs i hovedstaden.”

Bondeknold. Der var den igen. Jens så lidt uforstående på sin fætter, men fattede sig: ”Så siger jeg tak.”

Vel ankommen til villaen bød onkel Niels dem velkommen, lagde det nationalsocialistiske blad Kamptegnet fra sig og præsenterede Jens for hans faster Gudrun, som han kendte rimelig godt i forvejen. I det mindste af omtale. Det var ikke ofte, hun rejste til sin hjemstavn. Der kunne såmænd gå år imellem. Fasteren gav ham hånden og meddelte samtidig, at maden ville være parat om en lille halv time.

Der blev snakket livligt ved bordet, hvilket var en uvant fornemmelse for Jens. Der blev serveret stegte duer, og onklen skænkede rødvin op i fine krystalglas. Jens havde svært ved at føle sig hjemme, selvom rødvinen hjalp lidt, eller rettere sagt var det alkoholen, der hjalp. Det var første gang, han smagte rødvin, og den virkede underlig sur. Jens kunne ikke lide vinen, men drak den alligevel i rigelige mængder. Han var færdig med at spise lang tid før de andre. De snakkede politik hele tiden, og de snakkede forretning. Det var svært for Jens at følge med, men han forsøgte. Han gjorde sit bedste. Alligevel blev hans få kommentarer oftest mødt med bedrevidende blikke.

”Vi skal se og få dig meldt ind i partiet hurtigst muligt. Allerede i morgen. Carl tager med dig. Det er altid godt at have baglandet i orden. Mærk dig mine ord, Jens. Baglandet skal være i orden. Ikke mindst når du skal arbejde for vores allierede kammerater i deres udmærkede automobilværksted. Du skal se. Det vil lønne sig.”

Onkelens ansigt blussede, og han satte en betydningsfuld mine op. Indmeldelsen i det danske nazistiske parti, DNSAP, var blot en formssag. Afgørelsen var allerede taget. Fætter Carl nikkede. Han skulle nok vise Jens til rette.

Jens sad alene på sit lejede værelse. Det havde været en ganske god aften. Den havde i hvert fald været anderledes. Han grundede på alt det, som var blevet sagt. At tænke sig, at jøderne i den grad havde forurenet verden. Sådan nogle svin! Og så endda i ledtog med bolsjevikkerne! Det havde så vidt, han havde forstået, noget med Rusland at gøre. Jens faldt i søvn med tøjet på og vågnede næste morgen med en dundrende hovedpine. Han havde dog fornemmelsen af, at noget stort var på vej.

2

”Det var så det. Det var jo hurtigt klaret. Effektivitet, Jens. Det er det, det drejer sig om. Er det i øvrigt ikke en rar fornemmelse at være en del af fremskridtet nu og en del af fællesskabet?" Carl så på ham og forventede tydeligvis et svar. Jens bekræftede, at det vist var rart nok og kastede derpå et blik på det seneste nummer af Fædrelandet, som han havde fået foræret i forbindelse med indmeldelsen i DNSAP.

”Men jeg har nok meget at lære endnu.”

Fætter Carl lovede ham at være en god læremester, og samme dag blev der købt nyt tøj og støvler til Jens. Det var gaver fra hans onkel. Indmeldelsesgaver, som onklen kaldte det. Jens skulle jo se ordentlig ud, når han var blevet en del af de folk, der i sandhed genrejste. Han så sig selv i spejlet og kunne ikke lade være med at smile. Han rettede også ryggen uvilkårligt mere, end han plejede, og følte sig helt stolt. I spejlet så han en genrejser. Han så en genrejser af Danmarks rige og en genrejser af et racerent samfund. Holger Danskes røst skulle atter lyde, og toner fra luren skulle atter gjalde.

3

Den første dag på arbejdet gik godt. Jens fik nyt arbejdstøj og blev budt velkommen af værkføreren, som også var medlem af partiet. Der var en kammeratlig tone på værkstedet, og Jens følte sig straks ved godt mod. De var seks personer i alt. Det var en lille fasttømret gruppe, som værkføreren havde udtrykt det.

”Fremtiden tilhører os. Det er blot synd, at alle endnu ikke har indset det, men det kommer, Jens Hansen. Uden tvivl. Det kommer! Gruppefællesskab og racerenhed. Det er det, det handler om.”

Værkføreren gav Jens et klap på skulderen, hvorefter han gik over til en lastbil, der skulle have skiftet dæk. På vejen derover vendte han sig om og råbte til Jens: ”Vi er fremtiden, Jens Hansen. Vi er fremtiden!”

4

Der var ikke langt fra værkstedet til hans lejede værelse, da det kun var et kvarters kørsel på cykel. Cyklen var også en gave fra onklen. Lidt brugt ganske vist, men ellers udmærket. Jens lå på sengen og læste i Fædrelandet. En mand ved navn Schalburg glædede sig over, at germansk blod ikke gik tabt i jødiske ægteskaber. Han mente også, at Tyskland kunne takkes for, at Danmark ikke blev oversvømmet af negre, jøder og andre undermennesker. Jens fandt artiklen interessant. Måske værkføreren også havde læst den. Han kunne jo altid spørge ham.

Jens vågnede pludselig ved, at det bankede på døren. Han måtte være faldet i søvn. Fædrelandet lå opslået på gulvet. Det var fætter Carl, som kom for at besøge ham. Fætteren samlede Fædrelandet op og lagde det på bordet.

”Du ser mig noget forsovet ud, min kære fætter fra Hjørring. Vi Københavnere sover aldrig. Byen er i live døgnets 24 timer. Vi har ikke tid til at sove.”

Carl grinte og satte sig i værelsets eneste stol.

”Jeg kommer for at invitere dig på en øl, på værtshus! Det er på tide, at du får set andet end værkstedet og dette usle hummer. Du må sgu have det lidt sjovt en gang imellem … jyde. Få så det arbejdstøj af og skift til noget pænere. Vi skal i byen!”

Jens takkede med et anstrengt smil for invitationen og skiftede derpå hurtigt tøj. Han nåede kun lige at få vasket hænder, ansigt og armhuler, inden gik han med sin fætter.

5

Der var mange mennesker på Harmonien. Mest danskere, men også en del tyskere i uniform. De fik et bord bagest i lokalet, hvorfra der var et godt udsyn. De bestilte to øl og så sig omkring. Ved bordet til højre for dem sad to enlige piger. De lignede kontormus. Pigerne sad med hver sin citronvand og så sig søgende rundt i det røgfyldte lokale.

”Ikke værst. Hende til højre hedder Margrethe. Den anden er ny. Jeg inviterer dem lige over til vores bord.”

Carl rejste sig og gik over til kontormusene. Han talte med hende, han havde kaldt Margrethe, men hilste også på den anden. Jens kunne ikke høre, hvad der blev sagt, men pigerne rejste sig, tog deres citronvand og fulgte med Carl over til bordet, hvor Jens ventede.

”Og det er så min kære fætter Jens Hansen, fra Hjørring!”

Carl lagde tryk på det sidste, idet han smilede bredt.

”Og må jeg præsentere dig for Margrethe og hendes veninde Solvej, fra København!”

Jens hilste høfligt og kunne mærke, at hans hånd var blevet svedig. Margrethe og Solvej satte sig på de to stole, som Carl galant havde trukket ud til dem. Det var som altid ham, der førte ordet, hvilket fik Jens til at føle sig lidt overflødig og forlegen. Det hele føltes så fremmed. Solvej spurgte ham, om han kunne lide at bo i hovedstaden, og han svarede bekræftende.

”Gud, hvor du taler sjovt. Taler man sådan i Hjørring? Nej, det må du undskylde. Nu er jeg uartig.”

Solvej så indladende på ham og lagde sin hånd på hans knæ.

”Skal vi danse?”

De dansede tæt. Eller rettere: Solvej dansede tæt og lagde sin kind ind mod hans. Jens havde prøvet det før. Han var trods alt over tyve, men det kom så pludseligt. De havde knap nok talt sammen. Det føltes alligevel dejligt. Jens skyldte skylden på de øl, han havde drukket. Han svævede igennem lokalet og følte med et Solvejs hånd på sin balle. Han begyndte at få rejsning.

”Velkommen til København. Jeg kan mærke, at du nyder det!”

Solvej gav ham et bredt smil, og han kunne mærke, at blodet steg ham til hovedet. Han bandede indvendigt. Der var jo ikke noget som helst at være flov over. Så mumlede han takkende og dansede videre. Velkommen til København.

Hendes værelse var ikke meget større end hans, og tapetet var blomstret. Kornblomster som på en sommerdag. De sad med hvert deres glas i samme sofa. Der var ellers to ledige stole, men hun satte sig ved siden af ham.

”Fortæl mig om dig selv.”

Igen den hånd.

”Ja altså, jeg kommer fra Hjørring. Lidt uden for Hjørring.”

Så gik han allerede i stå. Hendes hænder begyndte at knappe hans bukser op. Jens var mundlam.

”Slap nu af, Jensemand! Nu skal vi have det rart.” Jens prøvede på at slappe af, men han fandt det svært. Endelig knappede hun den sidste knap op, og endelig fik han det rart.

6

Jens vågnede med et tungt hoved. Selvom det havde været en dejlig aften, følte han stadig samvittighedsnag ganske uden grund. Det var trods alt hende, der inviterede. Han fik rejsning igen, da han tænkte på sin hånd i hendes skød. Der var mange hår, huskede han. Så rejste han sig for at tisse i vasken. Han var nødt til at bøje den lidt nedad for ikke at svine. Han skyllede efter og kom lidt koldt vand i hovedet. Arbejdet kaldte.

”Fem minutter for sent! Vi må lære at være præcise, Jens Hansen. Hvordan skal det ellers gå? Og øjnene er røde. Røde som bolsjevikker!”

Til trods for den lille opsang smilte værkføreren bredt, og Jens følte sig straks bedre til mode. Han mærkede med et det fællesskab, som der ofte blev talt om. Han smilte tilbage og tog imod sin arbejdsseddel. Endnu en bil med sukker i benzintanken. Pokkers til ballademagere. De måtte vel lære det på et tidspunkt.

På et tidspunkt om ikke så længe.

7

”Og så var hun sgu billigere end Margrethe! Hun kostede næsten kun det halve.”

Fætter Carl satte en triumferende mine op, og der gik et øjeblik, før Jens forstod, hvad han mente. Selvfølgelig. Der var naturligvis ikke tale om kærlighed ved første blik. Det var for naivt.

Fætter Carl var stedkendt. Han kendte Margrethe, og den nye Solvej var naturligvis på samme galej. Alligevel håbede han, at de ville ses igen.

Carl satte sig på sengen. Den var endnu ikke blevet redt, men så ud som om morgenen. Krøllet og nusset, men parat til hende – hvis hun skulle komme forbi.

”Men hvordan var hun så ellers denne Solvej? Frisk, varmblodig eller kold som et isskab?" Carl så direkte og spørgende på fætter Jens.

”Jo, hun var såmænd ikke helt dårlig. Vi havde forresten endnu tre biler i dag med sukker i tanken.”

Jens ønskede at dreje samtalen i en anden retning.

”Såmænd ikke så dårlig? Når I red i Hjørring, var det garanteret kun på heste. Vor herre bevares mand. Du burde nu prøve Margrethe en dag. Hun er lige så snæver som din horisont, og det siger sgu ikke så lidt. Der er for øvrigt møde i partiet klokken syv. Jeg henter dig et kvarter i.”

Carl var hurtigt ude af døren igen. Han havde altid så travlt, men han arbejdede jo også for de høje herrer og var altid lidt svævende, når han blev spurgt, hvori arbejdet bestod. Han sagde altid, at det var blevet stemplet som værende hemmeligt. Jens havde dog forstået så meget, at det for det meste foregik i Dagmarhus, og at der var en hel del rejseaktivitet.

8

Carl hilste med opstrakt højre arm på de spadebevæbnede vagter uden for partiets stabskontor, og Jens fulgte trop. Mødelokalet var allerede næsten fyldt, ikke mindst af stormtroppemedlemmer. Det hele virkede så kammeratligt, og da lurblæserne gik i gang, virkede det tillige højtideligt. Jens fik en klump i halsen.

Der var blevet sunget mange sange og holdt adskillige taler, da mødet langt om længe sluttede. Begreberne snurrede rundt i hovedet på Jens. Jødisk-bolsjevikiske horder! Jødiske kriminelle! Nationalsocialismens sejrstogt! Det stolte nordisk-germanske stammefolk! Jødiske og kommunistiske bastarder! Hagekorset – Nordens stolte og smukke samlingsmærke! Jens følte, at han var blevet en del af noget stort. De havde fremtiden for sig, og den var helt og holdent på deres side.

”Jeg tror, jeg melder mig." Carl så direkte på fætteren, mens de gik langs Rosenvængets Allé.

”Melder dig til hvad?”

”Frikorpset. Frikorps Danmark, selvfølgelig. Jeg føler, der må gøres en indsats og mærker ligesom et kald. Det er sgu på tide, at vi vikingemennesker standser de satans bolsjevikker en gang for alle. Vi må vise dem, hvem der er herrefolket, fætter! Ikke sandt?”

Jens nikkede eftertænksomt. Der var nok noget om snakken. Så mange tilhængere kunne umuligt tage fejl. Det var sandt. Der måtte gøres noget.

”Og der er tale om en 100 % dansk enhed under Waffen SS.” Carl havde talt sig varm. De to fætre sad nu på Carls værelse. På trods af sine 25 år boede han stadigvæk hjemme hos forældrene, men der var heldigvis rigeligt med plads i den store villa. Faderen var entreprenør og havde klaret sig godt – ikke mindst i løbet af de seneste år. Tyskerne betalte godt, og selv de ledende politikere opfordrede gang på gang til samarbejde. Det var gode tider.

”Jeg tror, jeg går ned på hvervekontoret i denne uge. Det er den danske regerings oprigtige ønske, at så mange som muligt melder sig under fanen, ellers bliver det først Finland, dernæst Sverige, Norge og så Danmark. Hvem ved, hvor det ender, hvis bolsjevikhorderne ikke standses? Jeg spørger bare! Vi af vikingeblod har fået et kald. Vi har gjort det før, og vi kan gøre det igen. Går du med?”

”Det må jeg vist først lige tænke lidt mere over,” svarede Jens, idet han kløede sig i det højre øje. ”Det er trods alt også vigtigt, at i hvert fald nogle af os bliver tilbage og tager hånd i hanke med tingene i Danmark.”

Jens så på sit ur. Klokken var efterhånden blevet mange, og han skulle tidligt op. Han tog hurtigt afsked med Carl, men nåede dog at nævne at det havde været et godt møde.

9

Der var brev fra Jens’ forældre. Skriften afslørede, at det som sædvanlig var moderen, der skrev.

”Kære Jens!

Det er efterhånden et stykke tid siden, at vi sidst har skrevet sammen, men jeg er netop blevet færdig med malkningen og vil nu benytte tiden til at skrive et lille brev til dig.

Det går heldigvis godt med både far og mig. Vi er begge ved godt helbred, men det er også nødvendigt, sådan som vi hver dag må knokle i det. Det er nu en skam, at du ikke valgte landbrugsvejen, du vort eneste barn og søn, men sådan skulle det altså ikke være, og vi håber naturligvis begge to, at du trives vel i det fremmede. Din far og mor har jo aldrig været meget for storbyer.

Det går heldigvis også rimelig godt med gården. Der er trods alt gode priser på landbrugsvarer, så vi må ikke klage. Vi har så meget at takke vor Gud og Skaber for i disse tider.

Jeg vil slutte nu, da jeg skal ud at samle æg. Vi håber, at du har det godt og tror og håber på, at du inden alt for længe vil få tid og råd til at besøge dine snart gamle forældre. Vi glæder os til at høre nyt fra dig. Du må hilse fætter Carl, faster og onkel mange gange fra os. Vi ved, at de altid gerne vil hjælpe dig, hvis du skulle få brug for det. Også din far og mor vil som altid stå ved din side.

Mange kærlige hilsener fra far og mor.

P.S. Hvis du mangler mere sengelinned, må du endelig sige til. Vi har så meget af det.”

Jens lagde brevet fra sig. Som altid var der denne bemærkning om, at han skulle være blevet på gården. Han havde aldrig kunnet lide dyrene, og hvis han skulle være helt ærlig, havde han altid været en lille smule bange for dem. Jorden var så sandelig heller ikke ham. Han var mere til det rent mekaniske. Han havde da også været så heldig, at han havde fået læreplads hos den lokale automekaniker, som i sin tid havde gået i skole med faderen. Det havde været en god læreplads, og selv her i København var de glade for hans kunnen. Han følte, at han var havnet på rette hylde. Han var på vej og, som moderen så rigtigt skrev, var det gode tider. Han kunne gå fremtiden trygt i møde.

Carl kom stormende ind ad døren med opspilede øjne.

”Jeg har gjort det! Jeg har meldt mig. Du ser i dette øjeblik på SS frivillig nr. 89 i 2. kompagni, Frikorps Danmark. Jeg er tjenestegørende, indtil krigen er vundet og slut, og så er der planlagt afrejse allerede i slutningen af juli. Vi bliver det første hold, som tager af sted. Hold kæft hvor jeg glæder mig! Ønsk mig tillykke, din skide vendelbo og lov mig at holde fædrelandet rent, mens jeg kæmper på fronten.”

Fætteren var ikke til at skyde igennem, og Jens kunne ikke lade være med at smile lidt. Meget kunne man sige om Carl, men han ejede mandsmod. Jens følte sig helt stolt, selvom han ikke vidste hvorfor. Tænk sig at Carl var hans fætter! Selv havde han trods alt valgt at blive hjemme. Ikke fordi han ikke havde lyst til at tage af sted til østfronten, men alligevel …

Jens rakte Carl sin hånd og ønskede ham tillykke. Det var et højtideligt øjeblik. De kunne bare vente sig derovre østpå. Fætter Carl var på vej og med ham flere hundrede andre spændte frivillige. Det var det ny Europas fremtid, Neuropa, det gjaldt.

10

Jens sad i egne tanker på sit værelse. Det var næsten blevet mørkt udenfor, og selvom han var træt efter en lang arbejdsdag, følte han alligevel trang til at gå en tur og se lidt på byen og måske få en enkelt øl på Harmonien. For en sikkerheds skyld tog han ekstra penge med. Han plejede ellers aldrig at gå alene i byen, men … blot for en sikkerheds skyld. Man kunne jo aldrig vide.

Benene bragte ham hurtigt nærmere og nærmere Harmonien. Da han så det lysende skilt, var beslutningen taget, og han åbnede døren. Der var som sædvanlig masser af støjende mennesker. Han gik direkte op til baren, hvor han bestilte en øl. Den blev hurtigt serveret, og han begyndte så småt at se sig omkring i det røgfyldte lokale. Han så ikke umiddelbart nogen, han kendte. Og dog. Frisuren var lidt anderledes og læberne en del rødere, end han huskede dem, men han var nu helt sikker. Det var hende. Hende, som kaldte sig Solvej, sad på skødet af en tysk officer og med armene om hans hals. Jens drak sin øl i store slurke og forlod lokalet.

Hvad havde han egentlig forventet? Ingenting. Måske han ubevidst havde håbet, men på hvad? Han prøvede at slå det hen og kunne mærke, at de ekstra medbragte kontanter brændte i hans lomme. Han skråede over gaden og gik resolut ind på beværtningen Hjortens Flugt, hvor han satte sig ved et ledigt bord. Lyset var dæmpet, men det kunne alligevel ses, at der var en del gæster.

”Og hvad kan jeg hjælpe Dem med?” Tjeneren stod parat med papir og blyant.

”En flyversjus, tak. Gerne en dobbelt.” Jens trængte til at slappe af. Han havde endnu ikke helt fattet, at Carl inden alt for længe skulle rejse for at starte træningen til fronttjeneste. Endelig kom tjeneren med sjussen.

”Værsgo.” Tjeneren så et øjeblik på Jens, inden han fortsatte: ”Herren ønsker måske også lidt dameselskab. Kvaliteten er i top og prisen rimelig. De har min garanti. Jeg er sikker på, at den yderst tiltalende kvinde derovre, Gerda, med glæde vil modtage en lille erkendtlighed fra Dem. Hun drikker for øvrigt også flyvere.”

Tjeneren havde peget diskret på en mørkhåret yngre kvinde, som, han rent faktisk måtte indrømme, ikke så værst ud. Jens kunne mærke, at hans lem begyndte at røre på sig. Det var trods alt et stykke tid siden, han havde været sammen med hende, som kaldte sig Solvej. Han bad derfor tjeneren om at servere en sjus for den mørkhårede. Herregud, det var der vel ikke noget galt i? Denne gang var tjeneren hurtig, og Jens kunne mærke et sug i mellemgulvet, da kvinden løftede sit glas for at skåle med ham. Jens løftede ligeledes sit glas og tog en stor slurk, hvorefter han rejste sig og gik over til hendes bord. København var vist gået ham i blodet.

”Mit navn er Jens.” Hans hjerte bankede hastigt, idet han satte sig ned.

”Gerda!” Den mørkhårede satte sit hoved lidt på skrå og smilte. ”Og skål igen, Jens.”

Han tog endnu en stor slurk, mens Gerda blot nippede. Derefter sad de tavse i nogle sekunder for ligesom at se hinanden lidt an. Jens kunne godt lide det, han så. Hun var pæn, syntes han. Måske ikke smuk, men kavalergangen gav ham visse løfter. Han følte sig stadigvæk lidt anspændt og tog endnu en slurk af drinken, som nu næsten var tom.

”Du er nok blevet tørstig, Jens. Kom herover og sæt dig ved siden af mig. Du sidder jo med ryggen til det hele. Så hygger vi os lidt vi to.” Jens rejste sig og satte sig på den ledige stol ved siden af Gerda.

”Du er sød,” fortsatte hun, idet hun placerede en hånd på hans ene knæ. ”Hvor kommer du fra i Jylland?”

Det kunne altså stadigvæk høres – også selvom han havde prøvet på at skjule dialekten, så godt som han nu kunne, og han havde jo knap nok sagt noget endnu. Jens rømmede sig.

”Jeg kommer fra egnen omkring Hjørring.” Han havde svært ved at få øjnene væk fra hendes let gennemsigtige bluse. Hendes hånd havde nu fundet vej fra knæet og langt op ad hans lår.

”Ser man det. En rigtig Hjørring-viking. En stærk og ung Hjørring-viking." Hendes hånd var nu nået helt op til buksegylpen." Meget stærk. Skål, min skat.”

De klinkede, og Jens drak ud. Han ville gerne holde en samtale i gang, men manglede ord. Selv havde han ikke Carls evne til altid at kunne sige et eller andet, men heldigvis ejede Gerda denne evne.

”Skal vi smutte, skattebasse. Jeg har værelse ovenpå. Det økonomiske kan du ordne med tjeneren. Du er nu så sød.” Hun gav hans stive lem et lille kærligt klem.

Værelset var meget enkelt med seng, bord og to stole, men upersonligt. Det var næppe hendes faste bopæl. Jens satte sig på opfordring fra Gerda på sengekanten. Hun satte sig på hug foran ham, så løsnede hun hans bælte. Derefter den første bukseknap, den anden og så den tredje … Det blev en uforglemmelig aften for Jens.

11

Der var selskab hos faster og onkel, og Jens var inviteret med. Udover fætter Carl deltog endvidere to ledende medarbejdere fra onklens firma med koner og folk fra den tyske værnemagt, bl.a. fuldmægtig Ernst Kessler der var en af onklens meget nære forretningsforbindelser.

”Du trænger sgu til lidt dannelse,” havde Carl sagt, da han afleverede invitationen. ”Og tag for Guds skyld dit bedste sæt tøj på. Husk det nu. Dit bedste – og vel også dit eneste!”

Inden middagen blev der serveret champagne. Den var fransk og var en gave fra fuldmægtigen. Hans chauffør havde båret en kasse med hele tolv flasker op til villaen. Entreprenøren og fuldmægtigen var gode til at give hinanden gaver. De handlede begge ud fra reglen om, at den, som smører godt, kører godt – ikke mindst i krigstid. De var rationelle forretningsfolk, som lod den sunde fornuft råde. Det var der tilsyneladende kommet et fasttømret venskab ud af. I det mindste på overfladen og i hvert fald i så lang tid, som det nu kunne betale sig. De kendte begge til spillets regler. Også faster Gudrun holdt meget af fuldmægtigen om end på en lidt anden måde. Hun havde sin del af æren for hans ikke ringe danskkundskaber.

Samtalen ved spisebordet gik godt. Der var ingen pinlige pauser, og ingen engle som gik igennem stuen. Samtalen drejede sig for det meste om den tyske krigsmaskines sejrstogt, som Carl snart skulle være en intim del af. Kessler udbragte en skål for de to unge mænd i selskabet, som hver gjorde en aktiv indsats for den nye tid, den ariske race ville skabe, og som de befandt sig på tærsklen til.

Jens følte, at varmen bredte sig i hans krop. Sommerfuglen i maven var fløjet væk. De svedige hænder igen tørre. Det var en rar fornemmelse at føle sig værdsat, og vinen gjorde naturligvis også sit til opstemtheden. Hvor var det godt, at han havde sagt ja til jobbet i hovedstaden. Han var, ligesom resten af de rettænkende danskere, på vej fremad.

Før desserten blev der sendt røg rundt. Stuepigen havde efter klare instrukser fra onkel Niels arrangeret et sølvfad med dels cigaretter, dels cerutter. Stemningen var god. Champagnen, den gode mad og ikke mindst de rigelige mængder af hvid og rød bourgogne havde gjort deres til, at det blev en vellykket middag. De følte sig rystet sammen i et slags fortroligt fællesskab. Her var varme og hygge, mens frontlinjen var langt borte.

Til desserten blev der serveret sauternes. Tidspunktet var kommet, hvor de udbragte en skål for værtinden og takkede for alt den gode mad og den altid store gæstfrihed. Alle var mætte og tilfredse. Det var gode tider – ikke mindst hvis de forstod at udnytte dem. Enhver var sin egen lykkes smed. At lede og styre verden fremad skulle overlades til de viljestærke og racerene. Sådan var det nu engang, og det var til alles bedste. Fuldmægtig Kessler rejste sig højtideligt og hævede sit glas.

”For Neuropa.” Alle gæsterne og værtsparret rejste sig ligeledes: ”For Neuropa!”

Det havde været en herlig aften. Fuldmægtig Ernst Kessler var den sidste gæst, som blev fulgt til døren. Faster Gudrun sendte ham et længselsfuldt blik, da han steg ind i den ventende bil. ”Farvel Ernst,” tænkte hun, og så gik hun op ad trappen for at gøre sig klar til natten.

12

Det var den 19. juli 1941, dagen hvor fætter Carl og mange andre frivillige skulle rejse. Venner og pårørende stod side om side på Hellerup Station, som var fyldt til bristepunktet. Det var en festdag. Folk, som aldrig før havde set hinanden, førte hjertelige samtaler, og de små børn vinkede og var i godt humør. Også repræsentanter fra de danske og tyske myndigheder var at finde blandt de fremmødte for derved at ære de frivillige i Frikorps Danmark.

Frikorpsets medlemmer var ankommet i samlet trop med et orkester og Dannebrog i spidsen. Der blev spillet danske og tyske sange, og mange stemte i efter bedste evne. Stemningen var i top.

Fløjten lød, og toget satte i bevægelse med kurs mod Tyskland, hvor oplæringen skulle finde sted. Der blev vinket farvel med små dannebrogsflag, med små flag med hagekorset og med farverige og festlige blomsterbuketter. Som en sidste gestus rakte samtlige fremmødte højre arm frem til hilsen.

Folk rakte efter stjernerne, og lod tårerne strømme.

13

Bremserne på toget hvinede, og Carl kiggede ud af kupeens vindue. Der stod Hamburg. Han var ankommet til endestationen.

De 600 frivillige fik hanket op i bagagen. Dørene blev åbnet, og de trådte ned på perronen. Toget var ankommet på klokkeslæt, og de syntes straks at fornemme en dejlig atmosfære af effektivitet. Ryggene blev rettet ud efter den lange togrejse. De var parate til den videre uddannelse og gik til opgaven med et åbent sind. Bolsjevikkerne havde allerede forsøgt at knuse det nordiske broderfolk i Finland, men kommunismen skulle bremses en gang for alle. Det var svært at forholde sig til det faktum, at mennesker på samme tid kunne være så dumme, onde og lavtstående. Hvor var bolsjevikkerne dog heldige med, at herrefolket på sigt ville være i stand til at løfte disse undermennesker op på et højere kulturelt niveau. Frikorps Danmark havde hørt lurerne gjalde og kalde til kamp. Alle var parate. Parate til at kæmpe under det højt elskede Dannebrog.

Den grundlæggende uddannelse var ret hurtigt overstået, og allerede medio september ville frikorpset rejse til Treskau, hvor den egentlige kampuddannelse skulle finde sted. Samtlige medlemmer var i højt humør. Der blev fortalt morsomme historier. Der blev grinet, og der blev sunget. Carl stemte i med Du danske mand.

Du danske mand af al din magt
syng ud om vor gamle mor!

Alle i kupeen rejste sig op og strakte højre arm fremad.

En krans af hav og fjord blev lagt
om huset, hvor hun bor.

Uden fór kupevinduet for det smukke grønne landskab forbi, og de fornemmede farten. Toget kørte hurtigt. Fremad. Fremad!

Mod grønne, side strande
går stærke stride vande.

De uniformsklædte unge mænd følte i det øjeblik stoltheden brede sig. Stoltheden over at de var danske og ikke mindst, at de var danske mænd på vej fremad!

Og over kornets guldglans
står vikingestenen vagt
– står vikingestenen vagt!

De havde på trods af mange andre medborgeres forsømmelighed i sandhed vakt den tusind år gamle kampånd fra vikingetiden til live igen, og lurblæserne sås for det indre blik. Fremad. Fremad!

Det var slut med den åndelige føde for denne gang. Også maven krævede sit, og de begyndte at lukke op for den medbragte proviant. Carl var efterhånden blevet gode venner med en ung mand, som stammede fra Holbæk. Kristian Jensen hed han. De havde mødt hinanden første gang allerede i København og var så heldige, at de var kommet til at tilhøre det samme kompagni. De sad over for hinanden i kupeen.

”Glæder du dig, Carl?" Carl så op fra sin madkasse og svarede, alt imens han tyggede på en mad med pølse.

”Dumt spørgsmål! Selvfølgelig glæder jeg mig. Det gør vi vel alle sammen – og især til skydebanetræningen. Bang, bang, bang! Så er der tre Ivan’er mindre, min ven.” Kristian så på Carl med både beundring og respekt i blikket.

”Bang, bang, bang! Så er der seks mindre.” Kristian ville nødig stå tilbage for sin nye ven.

Derefter spiste de videre. Om nogle få timer ville de ankomme til Treskau.

14

Jens følte sig i vildrede. Fordi Carl var rejst, havde hans onkel og tante tilbudt, at han kunne bo hos dem. ”Ganske gratis naturligvis,” som onkel Niels havde sagt, og han var også velkommen til at spise med, når og hvis han havde lyst. Der var jo blevet lidt stille efter, at Carl var rejst, havde faster Gudrun antydet.

Faktisk meget stille.

Jens skulle komme til middag om aftenen, hvor han følte, at han blev nødt til at give dem et svar. Han kunne ikke blive ved med at trække tiden ud. Han havde vejet for og imod. Der var naturligvis penge at spare, men han tjente jo godt og klarede sig udmærket rent økonomisk. Hvis han flyttede ud i villaen, ville det næsten føles som om, hans forældre igen stod og pustede ham i nakken. Han ville hellere have frihed. Freiheit! Det var jo bl.a. derfor, han havde taget springet og var flyttet til København i første omgang. Det måtte altså blive et nej.

Hans faster og onkel tog afslaget pænt. De havde vel mere eller mindre forventet det. I hvert fald var de fulde af forståelse.

”Så taler vi ikke mere om det.” Onklen tørrede sig om munden med en stofserviet.

”Men der er en helt anden sag, som jeg gerne vil tale med dig om, Jens. Ser du, jeg har i al fortrolighed haft et par samtaler med fuldmægtig Ernst Kessler om din fremtid. Jeg håber naturligvis ikke, at du føler, vi er gået bag din ryg, og, som sagt, har vi kun talt sammen. Jeg kan imidlertid forstå, at de er særdeles tilfredse med din indsats på værkstedet og også med, at du på så kort tid har tilegnet dig store dele af det tyske sprog. Det er godt skuldret, Jens. Lad mig spørge dig lige ud af posen. Kunne du tænke dig at flytte fra værkstedet og i stedet arbejde, skal vi sige mere administrativt, i Dagmarhus? Du vil naturligvis komme til at tjene væsentligt mere. Tænk dig godt om, inden du svarer. Det er trods alt din fremtid, det gælder.”

Jens havde svært ved at tænke helt klart. Det hele kom så pludseligt. Han var jo egentlig ganske godt tilfreds med det, han lavede. Han var god til det, følte sig vellidt og han tjente ikke værst. På den anden side var arbejdet efterhånden blevet en smule rutinepræget, og nogen stor fremtid var der vel næppe i at skifte dæk og bremser. Det ville være en fjer i hatten at komme til at virke i Dagmarhus, og en større løn skulle han heller ikke kimse af.

”Jo, hvis du synes, onkel Niels. Det kunne sikkert være interessant. Det var jo også der, Carl arbejdede.”

Jens så på sin onkel, som fortsatte: ”Jeg er glad for, at du stiller dig positivt. Nu skal du høre, Jens. En af de nærmeste dage vil jeg tage kontakt med fuldmægtigen for at aftale et møde, hvor I kan tale sammen under fire øjne, så kan han forklare nærmere. Jeg skal naturligvis heller ikke lægge skjul på, at jeg personligt gerne, endda meget gerne, så et nært familiemedlem arbejde i Dagmarhus igen. Ser du, Jens, det er altid godt for forretningen med en fortrolig i huset, hvor vigtige beslutninger træffes.” Onklen gjorde en kunstpause.

”Så siger vi det, Jens. Du skal høre fra mig i løbet af et par dage.”

”Tak, onkel Niels.” Han så derefter direkte på fasteren: ”Og tak for mad!”

15

Jens syntes, at de havde haft en god samtale og mente også, at han var kvalificeret til jobbet. Fuldmægtig Kessler havde været god til at forklare. Han virkede både venlig og ligefrem, men også bestemt og regelret.

”Som jeg allerede tidligere har gjort rede for, drejer jobbet sig altså primært om ordrebehandling samt ordreopfølgning og levering. Det hele er sådan set rimeligt ligetil, og såfremt De er villig til at påtage Dem opgaven, kan jeg til gengæld love, at De i begyndelsen vil få al den støtte, som De måtte have behov for. Vi er trods alt en hel del her i afdelingen, som allerede til fulde kender til systemet. For at gøre en lang historie kort er jeg altså villig til at tilbyde Dem jobbet. Hvad siger De selv, Hr. Hansen?”

”Jeg siger så mange gange ja tak og glæder mig naturligvis til at starte.” Jens følte sig glad, selvom nervøsiteten endnu ikke havde lagt sig helt.

”Ja, men så er den sag jo afgjort. Vi glæder os til at se Dem igen her i afdelingen til den første.”

Fuldmægtig Kessler rakte Jens hånden, og der blev sagt farvel og på gensyn. Jens nåede lige at kaste et blik på billedet af Føreren, som hang på væggen bag skrivebordet, så lukkede han døren efter sig.

”Kære mor og far.

Jeg skriver til jer, fordi jeg har gode nyheder. Her til den første starter jeg i nyt job. Jeg skal fremover arbejde i Dagmarhus på kontoret i tyskernes indkøbsafdeling. Det er det samme sted, som fætter Carl arbejdede inden hans afrejse, og jeg tror nok, at onkel Niels har haft en finger med i spillet. Det skal han nu kun have tak for. Både onkel og tante er næsten alt for venlige over for mig. De inviterer mig tit over at spise, hvilket jeg er glad for.

Jeg glæder mig til at starte i mit nye job. Lønnen bliver endnu bedre end den, jeg får nu, så jeg håber, det bliver muligt for mig at spare lidt op. Hvem ved? Måske jeg en skønne dag kan starte som selvstændig og blive min egen herre.

Jeg vil slutte for denne gang og håber, at I begge har det godt.

Med venlig hilsen

Jeres søn Jens Hansen.”

1942 – 1945

1

Endelig oprandt dagen, som de længe havde ventet på i spænding – og ikke mindst frivillig nr. 89, Carl Kristensen. De var blevet kaldt til fronten, og måneders træning var endelig forbi. Det havde været hårdt, men til gengæld følte de sig kampklare. Langt om længe ville de få mulighed for at vise, hvad de duede til. Langt om længe ville de få brug for det, de havde lært. Kamptræning var én ting, men egentlig fronttjeneste noget ganske andet. De glædede sig og var spændte.

”Hvordan tror du, det bliver?” Kristian tændte endnu en cigaret og så på Carl.

”Som en leg, Kristian, som en leg.”

Så stirrede de begge ud i luften. Tavse.

Tiden var kommet til det sidste farvel. De enlige soldater var allerede steget på toget, og på perronen stod kun de heldige, som i de mellemliggende måneder havde fundet sig en kæreste. Carl var blandt de heldige. Hun var tysker og hed Irmelin. Irmelin Bauer. Carl var for første gang blevet virkelig forelsket. Det gjorde ondt at skulle sige farvel. Irmelin græd, men Carl gjorde sig hård og nægtede at vise sine inderste følelser.

”Hav det nu godt så længe, Irmelin. Vi ses jo hurtigt igen. Snart er det hele overstået, og så kommer jeg tilbage til dig.”

Der blev tid til endnu et langt kys, og så steg også Carl på toget.

2

Det polske landskab gled hastigt forbi. Ødelagte landsbyer afløstes af store godser, uendelige skove og øde sletter. På denne rejse var stemningen også høj. De tog godt for sig af provianten, og modet steg i takt med brændevinsflaskens små kluk. Der var ikke flere skydeskiver af pap. Nej, nu var det vaskeægte russiske Ivan’er, det gjaldt! Alle var i et dejligt kamphumør og havde store forventninger til de heltebedrifter, som ventede forude. Også Carl var fortrøstningsfuld. Han skulle vise dem, skulle han.

Efterhånden begyndte de at døse hen en efter en.

Toget var ankommet til en kaserne i nærheden af byen Heiligenbeil. Togsporet havde ledt dem direkte ind på kaserneområdet og på flyvepladsen, hvorfra de forhåbentlig snart skulle af sted til fronten. Det var her, Carl så ham for første gang, SS Sturmbannführer Christian Frederik von Schalburg. Denne prægtige mand og tidligere kaptajnløjtnant i Den Kongelige Livgarde havde allerede fået tildelt jernkorset af såvel 1. som 2. grad. Han var gift med yndige fru Helle og far til den livlige søn Alexander, og han skulle lede Frikorps Danmarks sejrrige kamp mod bolsjevismen. Carl følte stoltheden gennemstrømme den kampberedte krop. Han skulle vise dem, skulle han.

3

Jens var blevet glad for sit nye job. Faktisk var det en dejlig fornemmelse at komme hjem fra arbejde med rene hænder. De andre på værkstedet havde ønsket ham tillykke med den nye stilling og kunne godt forstå hans beslutning. Det var ikke hver dag, alle fik sådan en chance – og så endda på Dagmarhus! Den sidste dag på værkstedet havde de fået et par øl sammen efter fyraften, men det var ikke noget, som havde udviklet sig. Jens skulle trods alt begynde sit nye virke dagen efter, men han havde naturligvis betalt regningen. Han syntes ikke, han kunne være andet bekendt med den nye løn, han ville få.

”Men så farvel da,” havde de sagt. ”Vi ses jo nok.” Han havde samtykket og var derefter taget direkte hjem.

Solvej kom stadigvæk på Harmonien. Jens havde efterhånden mødt hende der adskillige gange, og de havde også været ude at spise sammen. Ikke at de var blevet et par i den forstand, men han betalte i det mindste ikke længere for hendes mere intime tjenester. Hvad hun lavede, når han ikke var der, kom ret beset ikke ham ved og vice versa. De følte begge, det var bedst på den måde. De var uafhængige, men nød alligevel hinandens selskab i ny og næ og hyggede sig godt sammen.

Ernst Kessler havde for nylig kaldt Jens ind på sit kontor. Han havde forklaret, at de sommetider godt kunne bruge en ekstra tolk på Dagmarhus. Da Jens Hansens sprogkundskaber efterhånden var særdeles gode, og da han sågar var medlem af partiet, så Ernst Kessler gerne, at Jens Hansen påtog sig dette lille ekstra job. Han ville i så fald blive betalt per opgave. Jens havde naturligvis sagt ja.

”Og så lige en ting til, hr. Hansen. Dette være sagt i al fortrolighed mellem to kollegaer og partimedlemmer. Som De ganske sikkert ved, har de chikanerier, vi i nogen grad altid har været udsat for, efterhånden udviklet sig til ren og skær terrorisme. En terrorisme som primært udføres af visse kommunistiske og landsskadelige bander rundt om i landet – ikke mindst her i København. De rene forbrydere, siger jeg Dem, og det er naturligvis vores pligt at sørge for, at disse samfundsnedbrydende kræfter bekæmpes med alle de midler, vi har for hånden – og jeg mener alle!” Hr. Kessler rømmede sig og bød Jens en cigaret, inden han fortsatte:

”Det, jeg vil bede Dem om, hr. Hansen, er såmænd blot at holde øjne og ører åbne og med det samme meddele os, når og hvis De erfarer noget om disse bander. Jeg behøver næppe sige, at De meget gerne må være opsøgende i denne funktion. Forhør Dem rundt omkring, men vær diskret og forsigtig. Find eventuelt nogle samarbejdsvillige meddelere, De kan stole på. Det rent økonomiske tager vi os selvfølgelig af, og det vil De naturligvis også komme til at mærke. Vi er endda parate til at være særdeles rundhåndede for værdifulde oplysninger. Hvad siger De så, Jens Hansen? Er det noget for Dem? De kan forvente al mulig støtte fra vores side, da vi stoler fuldt og fast på Dem. De er jo trods alt en af vore!”

Jens følte sig beæret. Tænk at han, Jens Hansen fra Hjørring, blev betragtet som en ligestillet af fuldmægtig Kessler. En betroet medarbejder han stolede på.

”Naturligvis, fuldmægtig Kessler. Jeg skal gøre mit bedste, og mange tak for den tillid, De viser mig.” Jens skulle lige til at række højre arm i vejret, men gav i stedet hr. Kessler hånden.

”Ja, men så har vi hermed en aftale i al fortrolighed, hr. Hansen. Jeg ønsker Dem held og lykke!”

I al fortrolighed. Værdifulde oplysninger. Al mulig støtte. Særdeles rundhåndede. Jens følte sig endelig som en del af inderkredsen og glædede sig i dette øjeblik endnu mere til aftenens møde i DNSAP – også selvom han ikke direkte kunne fortælle nogen om sit nye virke.

Som sædvanlig var mødelokalet fyldt til bristepunktet. Jens havde efterhånden lært en del af de øvrige medlemmer at kende, og de fleste af dem var mødt op. Ikke mindst for at høre aftenens hovedtaler, som netop var ved at være færdig med sit indlæg.

”… Og når jeg ser ud over forsamlingen her, kommer jeg uvægerligt til at tænke på et par strofer fra en af vore dejlige danske fædrelandssange: Ynglinge i plade, drenge klædt i stål. Det er den ånd, mine herrer. Det er netop den ånd, vi i Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti står for. Ynglinge i plade, drenge klædt i stål! Sammen og med sammenhold skal vi med sværd i hånd nedkæmpe den omkring sig gribende russiske bolsjevisme samt den jødiske bastardkultur, som over alt er en trussel for vort retfærdige mål: Det nationalsocialistiske verdensherredømme! Husk altid på, at vi har vore forfædres arv at værne om, og lad mig slutte aftenens møde med at citere sidste vers af B. S. Ingemanns digt om vor altid nærværende nationalhelt Holger Danske: Vær hilset, mit gamle fædreland.”

Du ved det, landsmand, jeg er ej død,
med kraft jeg kommer tilbage,
jeg er din fuldtro hjælper i nød
på Danemarks gamle dage.

Så gjaldede lurerne, og samtlige deltagere rejste sig med højre arm strakt frem til hilsen. Mødet var slut for denne gang. Jens og hans partikammerater mærkede med stolthed historiens vingesus.

4

En arbejdsdag var slut, og Jens lå i sin seng og tænkte på Solvej. Hun kunne måske være ham en god hjælp. Hun havde i hvert fald ikke noget imod at tjene en ekstra skilling ud over jobbet som damefrisør, og hun havde heller ikke noget imod tyskerne. Bestemt ikke – og så havde hun også mange kontakter, mødte mange forskellige mennesker og måtte nødvendigvis høre en hel del rygter fra tid til anden. Det lå jo næsten i hendes job. Han besluttede sig for at tale med hende. De var trods alt, til en vis grad, fortrolige. Klokken var kun halv syv. Han ville hvile sig en times tid og derefter smutte en tur på Harmonien. Hun plejede at være der om torsdagen, men det var bedst at komme tidligt, før hun eventuelt blev alt for optaget til anden side.

Vanen tro trådte Solvej ind ad døren til Harmonien sammen med en veninde, som Jens havde set et par gange før. Så vidt han huskede, hed hun Gertrud. Hun var samme type som Solvej, blot var håret en del lysere. Jens slog sig ned ved det samme bord som de to turtelduer.

”Og hvad må jeg byde de damer på?”

Jens så fra den ene til den anden, og pludselig følte han sig som fætter Carl. Han kunne mærke, at selvtilliden var vokset betydeligt efter Carls afrejse. Det, at han rent jobmæssigt var kommet frem i verden, gjorde naturligvis også sit til forandringen. De damer ønskede sig hver en flyversjus, så Jens bestilte tre.

Jens og Solvej dansede sammen til lyden af den seneste slager. Solvej nynnede med og huskede indimellem nogle enkelte strofer. De dansede tæt, men lagde alligevel mærke til, at Gertrud også befandt sig på dansegulvet. En tysk officer havde fået det ærefulde hverv at føre hende rundt i dansen. De så glade ud.

”Solvej, der er i øvrigt noget, vi må tale om. Noget jeg vil bede dig om, men ikke her og nu. Lad os gøre det hjemme hos dig, og du kan være ganske rolig. Det er ikke noget slemt. Snarere tværtimod.”

Efter endnu en drink og et par danse tog de af sted. Da var Gertrud allerede forsvundet med sin Liebling.

Solvej og Jens havde elsket og lå derefter med hver deres cigaret. Aftalen var i stand. Solvej havde, som forventet, indvilget i at hjælpe sit land i kampen mod den omsiggribende terrorisme. Jens havde valgt sine ord med omhu. Han var blevet velformuleret, følte at han havde magt over tingene, følte at han endelig og uigenkaldeligt havde sagt farvel til den Jens Hansen, som var ankommet til hovedbanegården for snart længe siden. Han havde set lyset, og han rakte efter stjernerne.

5

Det var mandag og sidst på eftermiddagen. Arbejdsdagen var forbi for de fleste, men Jens var som ofte før blevet kaldt ind for at agere tolk. Til stede i forhørslokalet var en officer fra Gestapo samt en person, som Jens genkendte fra møderne i DNSAP. Desuden var der en ganske ung mand, som tilsyneladende var arrestanten. Jens oversatte med lethed de indledende spørgsmål, der blev stillet af den tyske officer såsom navn, bopælsadresse, arbejdsplads etc. Officeren nikkede derefter til sine danske kollegaer og forlod lokalet. Mens Jens bandt arrestantens hænder bag ryglænet, trak DNSAP-medlemmet en læderhandske på sin højre hånd. Det egentlige forhør kunne begynde.

De havde langt om længe fået et par navne ud af ham. Dæknavne som ikke var til megen gavn umiddelbart. Til gengæld havde arrestanten opgivet en adresse, som fremover ville blive overvåget. Det kunne vise sig at blive en travl tid i forhørslokalet, og Jens Hansen var parat. Den nye tid, som var på vej, krævede sine ofre, men den krævede også nogle foregangsmænd, som var villige til at kæmpe for fædrelandet med alle midler.

Den krævede drenge af stål. Jens følte sig godt tilpas ved at gøre en indsats. Det var trods alt fremtiden, det gjaldt. Det var landets fremtid, og det var ikke mindst folkets fremtid, som stod på spil. Den jødiske bolsjevisme måtte bekæmpes med alle midler. Alle. Jens Hansen kæmpede for sandheden og imod løgnen. Han følte sig stolt.

Arrestanten var efter forhøret blevet hentet af to menige, som havde sørget for at få ham under lås og slå. Benene havde slæbt hen ad gulvet, da de bar ham ud. Afhøringen kunne først genoptages den følgende dag. Jens Hansen begyndte at skrive forhørsrapporten. Han kiggede på uret. Det skulle gå stærkt Fasteren havde inviteret ham til hjerter i flødesovs. Onklen var i Jylland for at forberede et nyt projekt.

6

”Uhm, uhm – nej, Ernst. Jeg har ikke tid. Jens kommer og spiser. Vær nu sød!”

Ernst Kessler rejste sig nøgen fra sengen og havde snart uniformen på igen. Hvor så han flot ud! Gudrun strakte sig dovent i sengen, så stod hun også op. Ernst fik et flygtigt kys på munden. Auf wiedersehen.

Niels havde for længst accepteret forholdet. Herregud, det skadede jo ikke nogen. Snarere tværtimod. Ikke mindst nød forretningen godt af deres lille eventyr, og så behøvede han jo heller ikke at lide af dårlig samvittighed. Når alt kom til alt, var det såmænd det bedste for alle parter. Hvis blot de så forretningsmæssigt på tingene, ville det hele gå nemmere.

Faster Gudrun havde dækket pænt bord. Det var kun hende og Jens. Det var også rart en gang imellem, for så kunne de snakke om Carl. Niels og hun havde netop hørt fra ham. Det lød heldigvis som om, han havde det godt derovre østpå i Polen. Hun kunne af brevet forstå, at polakkerne var et meget tilbagestående folk, men det var vel blot, hvad de kunne forvente. De skulle såmænd være glade for, at der trods alt var nogle, som ville tage sig af dem. Gad vide hvad de egentlig ville stille op, hvis det ikke var for os germanere? Hvor var de dog heldige, at vi var parate til at vise dem vej og vise dem, hvor de hører hjemme! Faster Gudrun blev afbrudt i sine tanker, da det bankede på døren.

Det var Jens.

Hjerterne havde smagt dejligt, og de sad da begge med et glas bourgogne og slog maver. I deres lette beruselse var de blevet enige om, at livet var dejligt, og at fremtiden tegnede lys. Jens fortalte, at han var glad for sit arbejde. Han kunne naturligvis ikke gå i detaljer, men han følte, at han var med i noget stort. Han var en del af fremskridtet, og det faktum gav hans arbejde mening. Det var noget helt andet end at reparere biler. Noget helt andet!

Faster Gudrun gav Jens ret. Det var som talt ud af Carls mund, bare han nu klædte sig ordentligt på. Der kunne være så koldt i Polen!

”Hvornår har I for øvrigt sidst hørt fra fætter Carl? Det er efterhånden et stykke tid siden, jeg har fået brev.”

”Vi har hørt fra ham så sent som i forgårs, og ved du hvad? Han skriver, at han snart skal til fronten! Hvad siger du så? Vores lille Carl! Vi er simpelthen så stolte, ikke mindst Niels. Han glæder sig sådan til, at tyskerne får noget mere Lebensraum, som de kalder det. Sikken plads der bliver at bygge på, siger han også. Ja, han har det naturligvis fra Ernst. Altså Ernst Kessler, fuldmægtigen, din chef, selvfølgelig. En nydelig mand. Kultiveret og retskaffen. Og jo, forresten, jeg skal nok huske at give Niels konvolutten fra dig, så snart han kommer hjem.”

Jens havde givet tanten en konvolut indeholdende oplysninger om kommende anlægsarbejder rundt om i landet. Det var altid rart at være forhåndsorienteret, som onklen flere gange havde udtrykt det.

”Og Jens, ved du, hvad Carl også skriver? At han har mødt en kæreste, da han var i Tyskland. Irmelin hedder hun. Tænk dig, måske skal vi have en tysk svigerdatter! Jeg ser allerede de kære børnebørn for mig. Gud, det må vist være vinen. Her Jens, vi kan lige så godt tømme flasken.”

Jens tog imod flasken og skænkede op i de to glas.

”Så skål da. For Carl!”

”Du må gerne blive her i nat, Jens. Jeg er så bange, når der kun er mig i det her store hus.”

Jens blev.

7

Carl sad i daværende øjeblik alene. Han havde som sædvanlig en cigaret i hånden. Det blev til mange i løbet af en dag. Han sad og tænkte på Irmelin. Kunne han nu også være sikker? Ikke på om de holdt af hinanden. Det følte han, at de gjorde, men hvad med hendes baggrund? Hvad kendte han egentlig til den? Kunne han være 100 % sikker på, at der ikke var jødisk blod i hende? Der var altså noget ved både næsens og hovedets form. Hun havde ganske vist sagt til ham, at hun var stolt af at være ren germaner, men kunne det mon blot være en løgn? Nej, selvfølgelig ikke. Irmelin ville ikke lyve, ikke over for ham. Han måtte alligevel hellere se at få det tjekket engang ved lejlighed. Carl blev med et revet bort fra sine tanker af en af kammeraterne, som pludselig dukkede op.

”Sidder du her mutters alene, Carl? Du har vel ikke fået kolde fødder? Den store dag må snart nærme sig. Fronttjeneste! Kan du ikke se det for dig? Dig og mig marcherende direkte ind i Moskva. Sådan! Jødebolsjevismen er knækket. Krigen er forbi, og det er os, som bestemmer, hvor skabet skal stå.”

Kristian så direkte på Carl med blanke øjne. Hans ånde lugtede af spiritus.

”Du har drukket, dit svin!”

Carl smilte og tog endnu et sug af cigaretten. Kristian var god nok, en af de bedste soldaterkammerater han havde. De havde lovet at passe på hinanden, sagt i sjov naturligvis. De kunne sagtens passe på sig selv.

Alarmeringen kom klokken to om natten. Der ville være afgang til fronten fire timer senere. Endelig! Humøret var højt, og stemningen god. Tiden var kommet. De skulle i kamp, først med tog fra Posen til Heiligenbeil og derefter med fly direkte til fronten.

Det blev en dejlig togtur. Landskabet, de kørte igennem, var grønt og forårsagtigt. De danske fædrelandssange blev sunget med høj røst. Det var som om, de fik ekstra mening her midt imellem Posen og Heiligenbeil. Kong Christian stod ved højen mast og Der er et yndigt land. Guderne måtte vide, at der var noget at kæmpe for.

Og de følte sig ikke mindst parate, harniskklædte kæmper.

Flyene var netop lettet fra flyvepladsen. De skulle ind over russisk område for at komme til fronten, som befandt sig ved Demjansk, hvilket ikke var så forfærdeligt langt fra Estland. Det Estland hvor Dannebrog faldt ned fra himlen i 1219. Der skulle gå mere end 700 år, før det igen ville falde ned fra himlen, men denne gang om bord på en tysk Juncker 52 fyldt op med kampivrige frikorpsfolk. Endnu en gang skulle det hvide kors på den røde baggrund vise vej!

Flyveturen var ganske ubehagelig. For mange, inklusive Carl, var det den første flyvetur nogensinde. Carl havde kvalme og følte, at han skulle kaste op. Maven trak sig sammen, og han fik bræk i munden, som han slugte igen under store anstrengelser. Ikke vise svaghed, ikke vise svaghed.

8

Jens havde arbejdet hårdt og havde som tak fået et par ekstra fridage. Han havde derfor besluttet sig for at besøge forældrene på gården. Han syntes ikke, han kunne være andet bekendt. Det var trods alt lang tid siden, han sidst havde været der.

Der lugtede, som han huskede det. Af halm og møg og så den kvalmende sødlige lugt fra rummet hvor mælkejungerne blev opbevaret. Han havde sovet på sit eget værelse. Alt stod stadigvæk, som da han forlod det for at rejse til København.

Han følte sig tryg, men på en underlig fjern måde.

Morgenmaden stod klar til ham, da han kom ind i køkkenet. Moderen havde smurt et fad med oste og pølsemadder, og der var varm kaffe på kanden, rigtig kaffe kunne han lugte. Den kaffe han selv havde haft med. Moderen og faderen var ikke at se. De havde sagt til ham, at han talte underligt, at han talte som en københavner. Selv ville de aldrig kunne skifte tungemål. De var begge født og opvokset i Vendsyssel. Det sprog, de talte der, havde altid været godt nok til dem, og det ville det blive ved med at være, havde moderen sagt til ham. Han havde ikke kommenteret det. De vidste jo ikke bedre. Herregud.

Han fandt forældrene ude i stalden. Moderen var i gang med at malke, og faderen fodrede grise. Jens viste ikke rigtigt hvorfor, men grisene fik ham til at tænke på jøderne. Det måtte vel være på grund af den grådighed, hvormed de kastede sig over truget med mad. Det var jo sådan, de var. Han havde prøvet at bringe jødespørgsmålet på bane over aftensmaden, men var blevet mødt med tavshed. Som sagt vidste de ikke bedre.

Der blev udvekslet et godmorgen. Moderen spurgte, om morgenmaden havde været god, hvilket Jens kunne bekræfte.