Titelblad

Bjarne Nordberg Pedersen

LICH

GRAVEYARD HERD 1

mellemgaard

Kolofon

Lich – Graveyard Herd 1
© 2014 Bjarne Nordberg Pedersen og Forlaget mellemgaard

Redaktør: Anna Line Søgaard
Grafisk produktion : KWG Design, Odense
Grafiker: Bente Nordstjerne Petersen
Illustrationer: Morten Sjøgreen

1. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-93175-79-2

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte
uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Forfatteren takker:

Annette Torp, Gitte Bæk, Andreas Korsgaard og Line Willars
Villarsen for at gennemlæse min historie og komme med rettelser og ideer, hvor jeg ikke selv kunne se, at der var noget galt.

Uden jer var historien aldrig blevet til noget.

Stevie for alle skitserne

1

”Spis så de fucking havregryn!”

Rasmus’ far slog sin hånd så hårdt ned i bordet, at tallerknerne klirrede en smule, og et tomt glas væltede. Rasmus havde heldigvis allerede drukket mælken.

Rasmus kikkede opgivende op på ham fra sin plads ved morgenbordet. Det var blevet et fast morgenritual, som de havde haft det sidste års tid. De skulle mødes alle tre, Rasmus, hans far og hans lillesøster, Katja, præcis klokken halv otte for at spise morgenmad sammen, inden de skulle af sted. Katja og han skulle i skole, og hans far skulle til sit røvsyge arbejde.

Rasmus’ far sukkede opgivende og tog sig til hovedet i frustration. Det var tydeligt, at han var ked af det, men samtidig også sur. Katja svarede stille med bævrende stemme:

”Men, men. Mor plejede altså at puste på dem, som om de var varme ...”

Hun så helt sød ud, som hun sad der med rystende underlæbe og store blå øjne. Hun havde arvet sit blonde hår fra Rasmus’ mor, og når hun så alvorlig ud, kunne han næsten genkende sin mors ansigt i hende. Han havde tit tænkt på, om hun havde set ud som Katja, da hun selv var lille.

Rasmus selv slægtede sin far på. Ligesom sin far var han spinkel og ranglet med kort, sort hår og store briller. Gang på gang havde han hørt folk på gaden fortælle ham, hvor meget han lignede sin far – nok til at han var ved at brække sig over det.

Hvorfor kunne han ikke få kontaktlinser eller noget? Han ville gøre alt for ikke at ligne sin far. Han var en gammel kedelig nørd. Rent faktisk vidste han ikke præcis, hvad hans far arbejdede med. Det var noget med at sidde på et kontor foran en computer hele dagen, noget med at sælge et eller andet lort, men han var egentlig også ligeglad.

Rasmus lænede sig hen over bordet, hvor han lige kunne nå radioen, som stod på en mindre hylde, og tændte for den. Det gjorde han altid, når han var utilfreds med den drejning, som morgenbordets samtale var ved at tage. Tonerne fra en højlydt rocksang buldrede ud meget højere end forventet.

”For satan, Rasmus,” fortsatte hans far. ”Gider du lige?”

Rasmus svarede prompte:

”Jeg kan sgu da ikke gøre for, at en eller anden asshat har sat lydstyrken op på max!”

”Nu skal du tale ordentligt, unge mand!” Hans far løftede truende en pegefinger.

Rasmus skruede ned, mens han stirrede opgivende ud i luften.

”Ja, jaaaa.”

”Du skal ikke ja ja’e mig!” Han begyndte at blive rød i hovedet.

”Ja ok. Undskyld, men jeg vidste da ikke, den var skruet op. Det var ikke med vilje.”

Hans far, som havde rejst sig halvt op, dumpede tilbage ned i stolen.

”Jeg ved det godt, Rasmus. Jeg er ked af, at jeg bliver så hidsig.”

”Du er sgu da hidsig hele tiden. Det har du været i over et år nu, lige siden mor døde!”

Rasmus stoppede sig selv i at sige mere. Han kunne godt se, at det stadig ikke var et emne, de burde snakke om. Farens blik ramte ham som et knytnæveslag.

”Jeg HAR sagt, at du ikke skal nævne de ting, når Katja er til stede. Hvorfor forstår du det ikke, Rasmus?!”

”Jeg tænkte mig ikke om … og for fanden, far. Nu er der gået over et år. Tror du ikke, at hun kan klare det?”

”Det er fandeme op til mig, ikke dig!” Rasmus' far rejste sig igen med knyttede næver.

”Ja ja. Slap af for fanden.”

Lussingen ramte ham overraskende og hårdt med flad baghånd hen over hans kind. Det var en svidende smerte, som kun blev værre af overraskelsen. Et par tårer fandt frem til hans øjne, men han bed det i sig. Hans far skulle ikke se, at det påvirkede ham, når han var sådan en hidsig idiot.

Katja peb og trak sig skræmt ned i stolen.

Rasmus' reaktion var dog bare at rejse sig stille og roligt, tørre sig om munden med et stykke køkkenrulle og sige: ”Tak for mad.”

Derefter rejste han sig og gik hen til døren ud til gangen. Der vendte han sig så og tilføjede: ”I kan alle sammen rådne op.”

Så gik han ud i gangen og ned til sit værelse, hvor han smækkede døren så hårdt, at han ikke kunne høre, hvad hans far råbte efter ham. Der lød efterfølgende et højt klir ude fra køkkenet. En nysgerrig grynten lød fra hans seng som svar på de høje lyde ude i køkkenet. Rasmus trampede hen til sengen og hev dynen af.

Balder lå der; hans dumme hund som gang på gang havde været grunden til, at han havde fået skældud, fordi han havde redt sengen, og hans far så ikke troede på, at det var Balder, som havde rodet den til igen. Han sparkede ud efter hunden, som skræmt skrumlede ned på gulvet.

I stedet for at søge tilflugt i sin kurv, lagde den sig med endnu et grynt ned foran ham og logrede svagt. Dens store hundeøjne tryglede om kærlighed.

Det var umuligt at være sur på sådan et dejligt væsen. Rasmus kikkede på hundens ar. Den havde et større ar over venstre øre fra dengang, hvor den som hvalp havde opdaget, at den voksede. Den reol, den gang på gang havde løbet ind under, var en dag lige pludselig blevet for lille til Balders hoved. Det havde den opdaget med et højt brag, et overrasket bjæf og det efterfølgende ar.

Rasmus smilede for sig selv, men satte sig sukkende på sengen og klappede et par gange hen mod hunden. Den rejste sig logrende og kom hurtigt hen for at blive aet og klappet. Rasmus sukkede igen.

”Du er sgu min eneste ven, Balder.”

Hunden gloede uforstående på ham, men Rasmus mente nok, at den vidste, hvad han mente.

Den var en gammel dansk hønsehund, opkaldt efter en hund som havde været med i et gammelt show med dyr på tv fra dengang, hvor der kun var én kanal. Det var pænt mærkeligt at tænke på. Hvad havde man så gjort, hvis der var noget lort på skærmen? De kunne jo ikke bare skifte kanal til noget bedre.

Rasmus klappede Balder lidt mere og kikkede over mod sin computer, overvejende om han skulle tænde den og rent faktisk skrive sin fristil færdig. Så kunne hans rådne far da ikke brokke sig over, at han havde smækket sig inde på sit værelse. Han nåede dog kun lige at tænde computeren, før han hørte den velkendte lyd af farens bil, som startede ude i indkørslen. Han rejste sig og løftede en af persiennerne til side for at se ud. Hans far var ganske rigtigt på vej væk. Totalt uansvarligt.

Han behøvede ikke at vente længe, før en forsigtig banken på døren fortalte ham, at Katja var færdig med at rydde op i køkkenet. Døren ind til Rasmus’ værelse kunne ikke låses, men Katja var altid så høflig, at hun bankede på, før hun kom ind.

”Hvem er det?” spurgte han, selvom han udmærket godt vidste, hvem det var.

”Det … det er bare mig,” svarede Katja stille. ”Er du sur?”

”Nej, kom bare ind.”

Håndtaget var lidt stramt, så hun havde lidt svært ved at åbne døren. Men hun kom ind med lidt tårer i øjnene, da hun traskede hen til Balder og startede med at ae ham.

Rasmus sukkede igen.

Katja tog det, som om han var irriteret på hende, selvom han egentlig bare var træt af hele situationen. Hun stoppede med at ae Balder og satte sig op i sengen.

”Rasmus?” startede hun forsigtigt og kikkede på ham for at få svar på, om det var ok at fortsætte. Rasmus smilede bare overbærende til hende. Hun var ret sød, når alt kom til alt.

”Savner du også mor?” fortsatte hun.

Spørgsmålet kom lidt bag på ham, men det betød da, at hun i hvert fald havde tænkt over alt det med deres mor, selvom deres far prøvede at få hende til at glemme det hele.

”Ja," svarede han, ”hver eneste dag.”

Hun lænede sig ind til ham for at finde trøst.

”Faktisk går der ikke en dag, uden at jeg tænker på hende,” fortsatte han, ”men det betyder ikke, at jeg ikke holder af far. Det håber jeg, du forstår. Han er bare, ja. Det er bare hans måde at vise, at han også savner hende.”

”Det er en dum måde.”

”Ja, det kan godt være, men vi er nu så forskellige, er vi ikke?”

Han begyndte at ae hende i håret, ligesom han havde gjort det med Balder

”Jeg ville ønske, at hun aldrig var blevet død,” sagde hun stille.

Rasmus ventede lidt, før han svarede:

”Det ville jeg også …”

2

Rasmus sad og dagdrømte med en albue i bordet, mens han stirrede ud ad vinduet. Det var ikke, fordi han kikkede på noget, for det eneste, man kunne se fra klassens vindue, var en rød mur og et par ensomme altaner med visne blomster på. Alligevel sad han og tænkte tilbage på alle de gode ting, han kunne huske fra sit liv. Det var sørgeligt nok alt sammen noget, der var sket for længe siden. Faktisk kunne han ikke huske, at han havde oplevet noget bare en smule positivt i flere år. Det sidste gode øjeblik var, da han havde været på ferie på Bornholm med hele familien. Katja havde lige lært at tale og var fantastisk sjov at narre. Hans mor havde været sød og flink og havde købt en kæmpe is til dem …

”RASMUS!”

Da hans navn pludselig blev råbt, fik det hans albue til at smutte, så han var tæt på at banke hovedet ned i bordet. Hele klassen fnisede. Han kikkede sig forvirret rundt og opdagede, at samtlige af klassekammeraternes øjne hvilede på ham. Hans historielærer, som var en lettere tyk og enormt kedelig mand, fortsatte:

”Siden du hører så godt efter, kan du jo lige gentage, hvad jeg lige fortalte om Københavns bombardement.”

”Øh,” var Rasmus' eneste svar. Hele klassen grinede

”Lad os lave en aftale. Det, du kan fortælle mig nu, slipper i alle sammen for at skrive en stil om til næste mandag.”

Det fik klassen til at holde op med at grine.

”Nååå,” fortsatte læreren. ”Du er nu skyld i, Rasmus, at hele klassen skal skrive en stil, fordi du ikke hørte efter. Hvad siger du til det?”

”Øhh, ikke så meget,” svarede Rasmus forvirret.

Han så rundt på klassens vrede udtryk. Han var lige gået fra timens sjove indslag til hele klassens fjende. Peter, en af de stærke drenge i klassen, lavede en bevægelse med fingeren over sin hals, som var det en kniv, han skar med.

Rasmus vendte sig mod læreren igen.

”Du kan sgu da ikke straffe de andre, bare fordi jeg laver en fejl.”

Læreren nedstirrede ham køligt.

”Har du mere at tilføje?”

Rasmus kunne mærke vreden komme frem igen.

”For fanden, din idiot. Bare fordi jeg ikke hørte efter, betyder det sgu da ikke, at alle de andre ikke gjorde det. Du kan sgu da ikke bare straffe alle de andre. Det er da seriøst fucked up.”

”Jeg kan gøre lige, hvad jeg vil, unge mand. Du glemmer vist, hvem det er, som bestemmer her i klassen.”

”Du glemmer vist, at vi alle sammen synes, du er et fedt svin.”

Det sekund, Rasmus havde sagt sætningen, ønskede han, at han ikke havde gjort det. Hvorfor kunne han aldrig holde sin kæft? Han kunne se, hvordan historielærerens ansigt gik fra at være bleghvidt til knaldrødt. Rasmus vidste jo godt, at manden hadede, når nogen pointerede hans vægt.

”Hvis du synes, du er så smart, Rasmus, og gerne vil bestemme det hele, så kan du lige gå op på kontoret og forklare, hvorfor jeg har smidt dig derop. Du lægger bare kontaktbogen her på vejen.”

Han pegede på katederet med en lettere svedig hånd.

Rasmus sukkede igen, tog sin jakke og taske under armen og afleverede lige sin kontaktbog på katederet på vej hen til døren. Da han tog i håndtaget, fortsatte læreren:

”Og åh … Rasmus?”

Rasmus vendte sig og forventede det, der så også kom.

”Nu er du så skyld i, at I alle sammen skal skrive en stil på fire sider om Københavns bombardement til i morgen. ER DET FORSTÅET?”

Det sidste var en ordre, ikke et spørgsmål, så Rasmus svarede:

”Jaa jaaa,” og gik ud.

Han kikkede lige en enkelt gang tilbage gennem vinduet i klassens dør, hvor han kunne se, hvordan alle i klassen stirrede efter ham med hadefulde blikke, måske lige bortset fra Fessor, men den knægt var også syg i potten. Hvordan kunne man ligefrem lide at skrive opgaver til skolen? Nogle manglede seriøst en hobby.

Rasmus havde måttet sidde foran kontoret på en alt for velkendt stol i tyve minutter, før rektor havde haft tid til ham. Ligesom historielæreren havde rektoren råbt af ham. Han havde fortalt ham alt om, hvordan hans fremtid afhang af, hvor meget han hørte efter. Den idiot! Hvordan var det lige, at Københavns bombardement skulle kunne bane vejen for hans fremtid? Det var jo ikke ligefrem, fordi han ville gøre det efter. Det var jo total ubrugelig viden. Heldigvis havde han ikke fået sin kontaktbog igen, så havde han da en dag mere at løbe på, inden hans far ville gakke ud på ham. Det var faktisk heldigt, at skolen stadig insisterede på oldnordiske regler som kontaktbøger, for de kunne jo bare have sendt hans far en mail …

Han havde sørget for at undgå sine klassekammerater på vejen hjem. På den måde kunne han undgå at få bank. Især Peter havde en vane med at give ham en mavepuster, hver gang han så ham uden for klassen. Rasmus ville slet ikke vide, hvad han ville gøre ved ham, efter han havde været skyld i, at Peter også skulle skrive en lortestil til dagen efter.

Han sparkede irriteret til en sten, som lå på fortovet. Han kunne høre, at en bil bremsede hårdt op et sted. Verden er fuld af psykopater. Folk, som ikke kan køre bil, selvom de har kørekort, og bøller som Peter, som bare slår på alt og alle. Alt og alle ville nok være en enkel person i dag. Nemlig Fessor, nu hvor jeg er stukket af. Far med hans hidsige lorte…

Rasmus stoppede op i sine tanker. Han var kommet rundt om et hjørne og kunne se et langt bremsespor efter en bil, som holdt midt på vejen foran ham.