Tilegnet

Tilegnet min dejlige nevø, Petter Bertram,
med tak for hans inspiration, modspil og støtte.

Titelblad

LENA KROGH BERTRAM

Der flyver ingen hatte

mellemgaard

Kolofon

Der flyver ingen hatte
© 2014 Lena Krogh Bertram og Forlaget mellemgaard

Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Tine Wichmann
Redaktør: Jens Eichler Lorenzen

1. udgave, 1. oplag

ISBN 978-87-93175-92-1

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy–Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte uddrag
i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Tidligere udgivelser

Tidligere udgivelser af forfatteren:

Baglæns ind i drømmen – digte 1981
Afrodite i Odinsparken – digte 1982
Altid havet bag mine øjne – digte 1985
…hed: erotiske digte og tegninger (m. Laila Bell og Mette Brandt) – 1985
Heksedans – digte 1985
Nøgen – digte 1989
En tid – digte 1990
Stumper og stykker – roman 1990
Rum – digte 1992
Dødszone – digte 2013

Forord

Denne bog er både en billedbog, en slægtsbog og en erindringsroman. Det er en forløsning af alle de historier, jeg har hørt om min slægt. Det har været en gysende og vidunderlig rejse over hundrede år tilbage i tiden og frem. En udfordring og en nødvendighed, en glæde og en forpligtelse.

Tak til Sønderho Arkiv, Nordby Arkiv, Esbjerg Byhistoriske Arkiv og Odense Stadsarkiv. Og tak til John Sørensen for teknisk bistand.

Lena Krogh Bertram

1906

Jordskælvet i San Francisco.

Der sidder en sømand i amerikansk marineuniform mellem murbrokker og ruiner. Han er smuk, med et intenst blik, han er solbrændt og ikke ret høj, han har hvide sko på, han er 21 år. Det er Lille-Morten. Min morfar.

Han har været mariner i USA siden 1905. Alle drenge fra Fanø skal ud og sejle, gerne som 14-årige. Også Morten drager eventyrlysten ud som skibsdreng og kommer en dag til USA. Her bliver han fascineret af alle de muligheder, der ligger for hans fødder, og melder sig til marinen, med fast base i San Francisco, Fairy House ved Hudson Bay, hvor han boede til leje i et lille værelse.

Morfar i ruinerne i San Francisco 1906

Han var der, da det hele skete, tidligt om morgenen. Det første skælv: Bygninger dansede, skorstene væltede ned, og kirkeklokker ringede vildt. Det varede ikke mere end godt et minut, kæmpe slugter åbnede sig til dybe afgrunde, så fulgte der stilhed. Derefter udbrød der ildebrande, og man opdagede, at hovedvandledningen var sprængt. Ilden løb langs med jorden. Den klatrede op i højden. Den brændte gennem stål og sten og slikkede træ i sig, som var det strå. Han havde været heldig, det hus, han boede i, stod stadig.

Morten er en sønderhoning fra Fanø i Danmark. Han er træt, men pavestolt af det, han har været med til, han har gjort en forskel, og han tænker på det, der skete.

Midt i ild og støv fik han overrakt en pistol med besked om at passe på en flok skræmte unge piger, som kom fra et hjem for ”vildfarne kvinder”. Morten påtog sig ansvaret og klarede det.

Han var helt rolig, som han stod der med pistolen i hånden for at forsvare dem og holde dem samlet. Ordren fra borgmester Eugene Schmitz lød: Skyd øjeblikkelig alle, der gribes i plyndring, eller som begår alvorlige lovovertrædelser.

I Amerika begyndte han at gå med hvide sko, hans hår er som regel karseklippet, og ansigtet er uden skæg, som de fleste mænd og sømænd ellers har. Han er en varm og kærlig mand, han elsker at synge og at danse sønderhoning, som er en tradition på Sydfanø.

Til melodien fra ”En pige vandred’ udi en have” har han lavet sin egen udgave:

Jeg har et æble udi min lomme,

det gemmer jeg til min bedste ven.

Jeg har et æble udi min lomme,

det gemmer jeg til min bedste ven.

Men hvis nu vennen han ikke kommer,

Ja, hvis nu vennen han ikke kommer,

så spiser jeg da mit æble selv,

så spiser jeg da mit æble selv.

1908

Morten forlader den amerikanske flåde. Nu er han mæt af den amerikanske livsstil og længes hjem til familie og venner, så han rejser hjem til Fanø. Han kommer på Navigationsskolen i Nordby, som traditionen byder, og sender sin vask og strygning til de to kusiner på Tværvej. Den ene, Cathrine Gundesen, lille, lys og tyk med runde sygekassebriller, den anden, Lene Ende, som går i fanødragt, er høj, slank og mørk, et hoved højere end han og 6 år ældre.

Min smukke mormor

Hun er forlovet med en anden, men Morten er ikke den, der giver op. Efter to besøg i vaskeriet ved han, hvad han vil.

– Dig vil jeg have og ingen anden, siger han frejdigt til hende, og selvfølgelig får han hende.

Mormor som brudepige

For når man har stået midt i et jordskælv med en revolver i hånden, når man har sejlet verdenshavene tynde, når man kommer fra Sønderho, ja, så kan alt ske – så får man hende, man elsker. Han vidste måske også et sted, at han kun ville blive 39 år, så det var med at handle her og nu.

Min mormor, igen som brudepige, men for en gangs skyld uden fanødragten

1909-1910

Min morfar (th.) og hans bror Carl
ca. 1909

Bryllupsbillede af min mormor
og morfar 1910

1911-1913

Det forladte hus i Sønderho.

Der ligger et gammelt brev fra Nationalmuseet. Der har været en mand ovre på Fanø for at vurdere det gamle, ubeboede hus i Sønderho. Mine tipoldeforældres hus. Man foreslår, at huset flyttes sten for sten til Frilandsmuseet, der netop er ved at blive anlagt. Og her bliver huset genopført, det tager to år. Der står i brevet:

Sønderho (Fanø) 1911

Poul Jørgensens hus. Særlige Noter for Flytning til Dansk Folkemuseum.

Bygningen, der en snes Aar har staaet ubeboet, tilhører Skibsfører Peder Poulsen Jørgensen, for hvem Sønnen, Hans Sørensen Pedersen, disponerer. Den har før tilhørt P.P. Jørgensens fader, Poul Jørgensen.

Huset er grundmuret, men Bagsidens (Nordsidens) Rem viser, at der i det mindste her har været Stænger. Stenstørrelsen er ret skiftende. I Bagsiden er saaledes Stenene øst for østre Dør ca. 27 gange 6 1/2, vest for samme ca. 24 gange 1½, en størrelse, der passer for Flertallet af Husets Sten.

De mindste Sten findes i Arkengaf-Gavlen over Syddøren. Skorstensforbandt er hugt i alle Murene. Stenene er murede i Ler med skurede Mørtelfuger …

Og brevet fortsætter med mange fine detaljer.

Huset blev solgt for 175 kr. og indboet for 72 kr. og 75 øre og blev sten for sten opført på Frilandsmuseet som et af de første huse der.

Det var min oldemor Annes barndomshjem. Her var hun vokset op i en søskendeflok på syv. Hendes far Peder Poulsen Jørgensen bar hende selv frem til dåben. Dengang var det almindeligt, at det var mændene, der bar. Mødrene var i kirkens øjne urene efter fødslen. Hun var den ældste pige og faderens yndling. Han havde lært hende at synge de gamle sange og at danse ”sønderhoning”. Når børnene havde lært trinnene, fik alle pigerne nye dragter og fik lov til at danse på ”Æ Grøn”.

Nu havde huset stået tomt i over 20 år. Anna havde fra sit hus kunnet stå i køkkenet og se på sit gamle barndomshjem, der lignede et spøgelseshus. Det var hendes bror, Hans, der havde bestemt, at huset skulle sælges til museet, så det blev brugt til noget fornuftigt, som han sagde, og inden det helt forfaldt, som det lå der midt i byen, synligt for alle, uden nogen funktion. Kun ved store gilder blev huset brugt. Efter at Annes mor døde i 1890, var der ikke flere i slægten, der kunne tage sig af huset eller bo der, de boede alle andre steder i Sønderho by.

Huset i Sønderho 1913. Den gamle skibsfører Poul Pedersen Jørgensens hus,
mens det endnu står på sin oprindelige plads.
Uden skorstene og med store huller i taget bærer det unægtelig præg
af at have stået ubeboet i længere tid. Foto: Chr. Axel Jensen 1913

Og nu står huset på Frilandsmuseet ved København.

Et enlænget, langt rødt hus med hvide vindueskarme og med grøn-hvide-sorte buer over vinduerne. Murremmen og de øverste gavltrekanter er malet grønne. Tre fag er blevet sløjfet, da huset blev genopført, tre fag, der havde været brugt som aftægtslejlighed.

Forstuen er gennemgående i hele huset, og dens bræddevægge er malet i oxydrød farve, som er rustrød, alkover og de indbyggede skabe er malet og dekoreret i brogede farver.

Huset er et typisk skipperhjem, og man kan se, at dets beboere har været velstående folk med de mange fine genstande, der er taget med hjem fra sømændenes rejser til fremmede lande. Det kan ses af den glasmontre, der står en skibsmodel i, alle de hollandske fliser med billeder af skibe, skibe på oliemalerier, kobberting og fint kinesisk porcelæn. Og der står en sekstant og et solur i vinduet.

Husets indre er på mange måder indrettet som et skib, sådan som sømændene kendte det så godt.

Narre dåens er stuen, man benytter om sommeren, og synne dåens bruges om vinteren. Begge steder er der fliser, henholdsvis manganfarvede og blådekorerede. Der er yderligere tre små værelser. En stor bilæggerovn varmer hele huset op. Ved indgangen hænger en firkantet esespand til fiskeri.

Og i forstuen til venstre går der køer og får om vinteren, som også afgiver varme. De passes af kvinderne og drengene. Her opbevarer man hø og halm, her tørrer man brænde fra stranden og lyng, som man bruger til optænding.

Køkkenet er rødt med teglstensgulv og åbent ildsted. Husets travleste sted med kobbergryder og reoler med tallerkner. Her var der altid godt og varmt om vinteren.

Huset nu på Frilandsmuseet

Om Peder Poul Jørgensen og hans kone Kjerstine fortæller Niels Frederiksen:

”Peder Poul Jørgensen døde 95 år gammel i 1916. Hans skonnert var navngivet efter faderen, Poul Pedersen Jørgensens (1789-1870) galease ”Abelone” samt hans kone Kierstine (1824-1890). ”Abelone Kjerstine” blev bygget i 1867 i Sønderho på Emil Petersens værft og ført af svigersønnen Peder Sonnich Mortensen (1848-1900) (min oldefar). Peder boede med sine 6 børn i huset. To af Peders piger blev meget gamle, nemlig Anne (Pedersen 1850-1941) (min oldemor), gift med Peder Sonnich Mortensen (min oldefar) og Abelene (1861-1957), gift med Antonis Øhle (1861-1897), der forsvandt med jernbarken ”Phønix” i Atlanten.
Pigerne kunne fortælle meget om et langt liv i det oprindeligt meget smukke hus.

Abelenes barnebarn Anthonis Øhle Sonnichsen (1904-1977) var direktør i København hos det gamle og kendte firma C.L. Seifert, der laver alt fra gallauniformer til mine døtres studenterhuer, og som også leverer til hoffet. Tonis blev senere købmand i Sønderho, i Lorenzens butik. Vi drenge skulle altid ned til Tonis med mågen oppe under loftet for at handle sommerens slik. Nede i forretningen kunne Tonis fortælle sjove historier om Pouls Peder. Selvom jeg kun var ung, vakte det min interesse for det gamle Sønderho. Især min far Anker Frederiksen fortalte de gamle historier videre.”

En anden anekdote om Abelene kan man læse i Stykker til Fanøs kultur, natur og historie:

”Poul Peders datter Abelene var som 90-årig inviteret til sit barnebarn, direktør Anthonis Øhle Sonnichsens sølvbryllup i København i 1952. Da Abelene nu var i hovedstaden, blev det arrangeret, at hun kunne tage sit fødehjem på Frilandsmuseet i øjesyn. Det var en anelse højtideligt, og der var lagt op til, at hun var lidt af en æresgæst. Kustoderne var da også helt oppe på mærkerne for at præsentere huset for hende. Uden at sige et ord bevægede hun sig med kustoderne fra rum til rum, og da rundvisningen var færdig, kom hendes endelige dom: ’Så skiden håd vi ‘et eet derhem’” (citeret efter Henning ”Smed” Pedersen).

Også min morbror Peter kom i halvtredserne på besøg i huset på Frilandsmuseet. Han lagde sig i alkoven, han mente, han havde en vis genetisk ret til det, men han blev smidt ud af personalet.

1920

Der står en lille firkantet mand foran sit hus i Sønderho. Solen skinner. Hans kone Camilla troner bred og myndig bag ham i hvid kittel. De har lagt sengetøj og madrasser ud på stakittet til gennemluftning og -bankning. Hun kommanderer, han gør, som hun siger. De har startet et mindre pensionat om sommeren. Det er blevet moderne, at folk kommer til øen for at dyrke sundheden fra luft og hav. Der er nok at se til. Peder, som kaldes Gal-Pejr, bor skråt over for hans mor, Anne (min oldemor), men de render bestemt ikke hinanden på dørene. I sæsonen bor Camilla og Gal-Pejr kun i et lillebitte værelse på loftet. Mor Anne er lidt bange for Camilla, som hun har svært ved at forstå. Hun kommer fejende. Hun fylder det hele. Anne kommer sjældent over til sin ældste søn og svigerdatter. Men Camilla kommer over med mad til Anne hver dag og sørger også for, at Anne får hjælp til rengøring og gulvvask.

Parret er forholdsvis nygift. Han er 44 og hun 41. Brylluppet stod i Nyborg, hvor bruden boede før. De har ingen børn.

Gal-Pejr har sejlet næsten hele sit liv som styrmand, men efter en torpedering under Første Verdenskrig er han blevet tunghør og råber, når han taler. Han vågner også tit med voldsomme mareridt, hvor han igen gennemlever de frygtelige timer på det ødelagte skib efter torpederingen. Han har mange vaner, der ikke må brydes, han sidder altid det samme sted og har altid en pude med sig, som nærmest hænger i laser af brug.

At han kaldes Gal-Pejr skyldes formodentlig hans råberi, men trods hans mange særheder er han en rar mand. Nu er han holdt op med at sejle for at hjælpe Camilla med pensionatet, og som sømand kan han lidt af hvert, både lave mad, strikke, sy og gøre rent. Enhver sømand med respekt for sig selv holder pinlig orden i sin kahyt og er proper med sin krop og klæder. Nu har han fået sin egen kaptajn i Camilla, og lykkelig over at have fået en kone i hus og seng adlyder han gladelig hendes ønsker.

Gal-Pejr

Camilla dør i 1944, og Gal-Pejr gifter sig ikke igen.

Han var familiens ældste søn, men havde altid følt sig lidt udenfor. Mellem de to andre brødre, Carl og Lille-Morten, var der kun 2 år, og de bevarede hele livet et meget tæt forhold.

Hele sit liv havde han betalt til ”Bombebøssen”. Det var sømænds opsparing gennem mange år, så de var sikre på, at der ville blive taget hånd om dem som gamle, og at de kunne få et sted at bo. Det betød, at han fik anvist et lille, usselt hummer i København, hvor han henlevede sine sidste år, isoleret og ensom.

1925

Efter et forlis ved Finland, hvor skibet sidder fast på grund, og besætningen i knap 14 dage går i vand til lårene for at bjærge skibsladningen efter ordre fra rederiet, vender min morfar Morten tilbage til Fanø som en syg mand. Han har pådraget sig en lungebetændelse og strider i lang tid for at overleve. Men dengang havde man ikke penicillin, og han dør, kun 39 år gammel og efterlader min mormor Lene og deres tre børn: Peter, 13 år, Hanna (min mor), 12 år og Lennart, 8 år.

Dødsfald

I en Alder af kun 39 Aar er Styrmand M. H. Mortensen Natten til Fredag afgaaet ved Døden i sit Hjem her i Nordby.

Mortensen var af gammel Sønderhoslægt og Søn af afdøde Skibsfører Peder Sonnich Mortensen, Sønderho. Han tog Styrmandseksamen fra Fanø Navigationsskole og sejlede som Styrmand i forskellige Rederier, sidst med en af Henckels Baade: ”Willemoes”, der forliste ved Milford Haven. En haardnakket Lungebetændelse gjorde det forholdsvis hurtigt af med den ret kraftige og sunde Mand, og hans Død kommer sikkert som en Overraskelse for mange, ikke mindst for hans Hustru og hans 3 ukonfirmerede Børn, med hvem han levede et lykkeligt Familieliv. De sidste 3-4 Aar har for familien Mortensen været præget af trange Tider og tunge Tilskikkelser, men det var hans Haab og hans Overbevisning, at det nok igen skulle vende sig til det bedste. Mange venlige Tanker har sikkert i de sidste Dage fundet Vej, ikke blot til hans lille Hjem, hvor Sorgen saa pludselig har holdt sit Indtog, men ogsaa til hans gamle Mor, der endnu lever i Sønderho.

Begravelsen foregaar på Onsdag.

Hjuldamperen Esbjerg-Fanø. Den hed SS Esbjerg og sejlede fra 1904-1926

Farmor og mormor

Dette er året, hvor begge mine bedstemødre, farmor Karen i Nørre Snede og mormor Lene på Fanø, mister deres mænd. Farmor beslutter, at hun og hendes tre sønner skal på en rejse med hestevogn til Fanø, hvor de sejler med hjuldamperen fra Esbjerg til Nordby. Min far er den ældste søn, han er sytten år og farmors fortrolige. De får set hele øen, og far forelsker sig i Fanø. Han drømmer om at komme derover og bo engang.

Oldemor med sine grove hænder

1930

I Sønderho sidder min oldemor Anne i fanødragt. Hun er nu 80 år. Hun sidder op og sover i alkoven, i ”æ tætseng”, i stalden, der er en forlængelse af stuehuset. Her har hun sit ”kabinet”, som hun kalder det, med alt inden for rækkevidde. Først og fremmest sin primus. Hun laver kun mad, når hun er nødt til det. Hun har kun en pande og en kasserolle. Det er ikke så vigtigt. Hun er lille og mørk og rynket med en stor næse, der dominerer ansigtet, og hun er ikke den, der skifter tøj i tide og utide, hun sover i det samme tøj, hun går i. Det er uvist, hvor tit hun bliver vasket. Når det er koldt, varmer dyrene hende i stalden, og hun har også en striktrøje liggende, som hun bruger uden på dragten som værn mod kulden.

Som yngre var hun en badutspringer, let på foden, altid i bevægelse, ligesom de figurer, der er afbildet på kalkmalerierne i Ribe Domkirke, og Ribe var hendes sted ud over Sønderho. Hun ejede jord der og også noget jord på Mandø. Hun roede selv over til Ribe gennem alle de farlige ”flakker” og grunde, hun kendte som sin egen forklædelomme og vidste nøjagtig, hvornår og hvordan ebbe og flod spillede ind. Ved Kammerslusen fortøjede hun båden og nød endnu en gang specialiteten her: stegte ål i traktørstedets skaffestue. Hun tog aldrig over Nordby-Esbjerg. Det lå under hendes værdighed.

Her sidder hun så.

Hun er livlig og letbenet selv som gammel, det er ikke mange år siden, hun kunne løbe fra Sønderho og til Nordby og tilbage igen. Hun ved godt, der går historier om hende: Æbleskiverenderen, når hun tog turen hjem til niecen Abelone for at hente æbleskivepanden, fordi hendes søn, Lille-Morten, så gerne ville have æbleskiver, da han læste på Navigationsskolen ude hos de tovlige fanniker.

Hun har længe været enke, det er 35 år siden, Peder døde i England af lungebetændelse, og hun først fik ham hjem og begravet langt senere. Af alle de seks børn, hun har født, lever kun den ældste, Peder. Min morfar Morten døde i 1925 som 39-årig, og Carl døde på havet i 1929 ved et forlis. Gal-Pejr bor lige over for hende og holder pensionat sammen med sin kone, Camilla. Men de er barnløse. Anne synes, de er blevet lidt sære i det, så er det dejligt at se de fire børnebørn, hun har: Carls Lisbeth og Lille-Mortens børn, Peder, Hanna og Lennart. Dem forstår hun, dem kan hun snakke med om alt. Men hendes døde børn er aldrig glemt, Morten og Karen, der døde som spæde og lille Andreas, som blev knap fire år, hun ser op på den fine mindetavle med guld, hvor skriften står:

Grædende vi laa dig ned

i dit stille Sovekammer

aldrig kommer du igjen

ak! Vi græder i stor Jammer

thi, hvad Tid slaar skjæmste Stund

hvor vi seer os igjen som for

os foreenet i et Bund

for Guds Trone staar.

Nu lever hun af at udleje sit hus til blandt andet ”A Haarsfolk”. En familie Haar fra København, der hver sommer kom og lejede hendes hus, mens hun selv boede i en lille fold i den anden ende af huset, hvor dyrene tidligere opholdt sig. Når de kommer ovre fra Ribe med sejlbåden, står hun oppe på diget og venter. Så kommer der afveksling i dagene, hun elsker det. Det kom på mode i Sønderho for cirka 10 år siden at leje sit hus ud til feriegæster og tjene en lille skilling, men mange sælger også deres huse og flytter væk. Hun holder af at høre folks historier, selv taler hun kun, når hun har noget væsentligt at sige, hun er ikke noget sludrechatol. Hun har været med ude at sejle mange gange, da Peder levede og også haft børnene med. Hun var i Rusland, og det bedste var at se de mange slotte og kirker, hvor de sang så kjønt og iagttage de små ”rusmænd”, som hun kaldte dem, der knælede for ”Mutter Maria”. Også i Frankrig har hun været flere gange. Engang strandede barken med hendes navn ”Barken Anna” med en ladning kul ved Bornholm, og hun blev bjerget i land i en redningsstol. Det var noget, hun kunne lide at fortælle om.

Hun har i øvrigt levet under fem konger, og det er hun stolt af. Når folk omtaler krigen i 1864 som et ”smertensår”, talte hun om 1807, da ”engelskmanden – disse fæle englændere” tog vor flåde og satte danske søfolk i fængsel, de står for hende og de gamle sømænd som arvefjenden.

For cirka ti år siden var hun med til at fejre ”Ansgarfesten” i Ribe Domkirke. Hun dukkede op ved middagsbordet hos Haars-familien, hvor der sad flere teologiske professorer og et par tilrejsende biskopper fra vores nordiske nabolande. Hun bankede på døren, og dér stod hun i sin fanødragt med sit lille knytte i hånden.

– A ka vel være ved jer, a ka vel sove aa æ lowt!

Hun ville se kong Christian og dronning Alexandrine, men var ikke specielt interesseret i biskopperne og teologerne. Hun spiste med og fik bagefter hvilet sig, men blev vækket i god tid, så hun kunne stå i første række, når de kongelige forlod domkirken.

Folk i Sønderho kunne i sin tid stille deres ure efter hende. Hun tog ad Strandvejen ud til havet for at finde kul og træ, som hun slæbte efter sig i et tov. Kullene havde hun i et lille knytte. Hun ledte aldrig efter rav, men en morgen kom hendes niece Abelone løbende og sagde, hun skulle komme ned på stranden. Der lå ravet som et lysende, gyldent tæppe, strøet ud over sydstranden ved Hønen. De samlede en masse stykker, som hun lagde i en stor glasskål. Stillede den i det lille staldvindue ved alkoven, hvor hun sov, og om morgenen var der altid dette gyldne lys fra ravet. Billedet af ravstykkerne ved stranden stod prentet ind i hende for altid.

Når det regnede, slog hun skørtet op over hovedet. Hver aften ved 20-tiden løb hun ad Møllestien for at hente fårene ude fra Skifterne og flytte deres tøjr.

Kommer man på besøg hos Anne, får man gerne te og brød med gammelost, som hun har liggende i et hjørneskab. Brød og kager smuldrer hun, før hun spiser det, tænderne er ikke, hvad de har været, kan hun hugge et gebis fra andre, gør hun det. Småkager er det bedste, hun ved. Ingen mad bliver smidt væk. Hun kan sidde med en rugbrødsskorpe mellem de afpillede hænder og sige: ”Twei Knaben gingen auf der Weise …” Hun kan hele remsen udenad, hun kan mange remser, som hun ofte bruger. Hun kan godt komme med en tør kommentar, der rammer plet, hun er i det hele taget et farverigt menneske. Hun interesserer sig for at læse bøger, det er der ikke så mange, der har tid til. I hendes lille vindue ligger æbler og pærer til modning. Om sommeren har hun en humlebi i sin mur, der følger hende, hvor hun står og går. Hun tror på, det er en skytsengel, der følger efter hende og passer på hende.

Hun stikker fingeren frem og sætter den på et barns pande:

Skal jeg fortælle dig en historie?

Din næse er fuld af cikorie,

skal jeg fortælle dig nokken-én,

din næse er fuld af knokkelben.

Så trykker hun på næsen og smiler. – Alting er muligt!

– Ja, a ka to sproch – sønderhonisk og tysk, siger hun og sidder til morgenandagt hos familien Haar under hylden med den tunge bibel og midt i deres røde plyssofa, så giver de nok en kaffepunch bagefter, tænker hun og gnider hænderne i forventning, glæder sig til det pift af liv, det giver i kroppen. Engang havde hun penge. Hun boede i hele huset med familien, og hun ejede jord på Mandø og ved Ribe. Nu er det meste solgt, hun er fattig, men ikke fortabt. Hun er begyndt at høre radio og kommer derfor mindre i kirke, fordi de i radioen hører ordene så godt. Men hun elsker at være sammen med andre, og når det bliver sent, håber hun at kunne få lov til at overnatte. Når værtinden siger: – Nu må du vist se at komme hjem, så svarer Anne: – Åh, det gør ikke noget, a ka jo trimmel om i di seng.

En dag går hun ind et sted, hvor konen står og vasker sig i ansigtet.

– Hva ska du da. A tør mig jo bare. Skidt med al det, der sidder i æ rynker. Der er så manne rynker, så a kan bare sæt dem om bag øret med et bånd.

Hun hæger om sine frugter og bær ude i haven. Der er alle slags, og dem laver hun saft af og kalder det ”Sør-Anns søde drik”. Også kartofler hypper hun og kommer godt med dassets affaldsprodukter i, som gøder sandjorden, så de bliver ”starke”.

Hun takker for i dag og forsvinder ind til sig selv, finder sit knytte, sine reb og drager ud på stranden. Dagen er helt stille, ikke en vind, havet som en blå kappe om stranden. Galge Rev. Hvor der altid er koldt. Hun kan næsten se en dinglende mand for sig derude, hendes ansigt åbner sig med alle furer og rynker og fyldes med ro.

1933

Min far er blevet ansat i Flensborglageret på Hovedgaden i Nordby på Fanø og flytter ind i et lille loftsværelse. Han springer rundt bag disken, tager mål og pakker ind, høflig og servil. Han kommer ind i en gruppe, som spiller dilettantteater i Industriforeningen. Her møder han min mor, Hanna. De spiller ”det unge par” på scenen og snart også i virkeligheden.

Far og mor spiller dilettant. Nummer 2 og 3 fra venstre

Men det er ikke kærlighed ved første blik, men ved tredje. De bliver ringforlovede lillejuleaften. Forlovede og forelskede.

Min mor som ung

Min far som ung

1937-39

Fire generationer

Hanna og Niels Henning, mine forældre

Hovedgaden i Nordby, Fanø. Der er hård frost udenfor, solen skinner lavt. Det er den 27. februar. En mand traver frem og tilbage på de bonede gulve i forretningen, han arbejder i. Han er ekspedient i Flensborglageret. Er det nu fornuftigt af ham at gifte sig i morgen? Han er i syv sind. Hanna og han har været forlovet i 4 år, og han er ikke den, der kaster sig ud i noget bare sådan uden videre, noget, der måske ikke er hold i, ikke er økonomisk forsvarligt. Han tjener 200 kroner om måneden, men i den nye stilling, som han har søgt hos Andersen Damgaards Trikotage en Gros, kan han få 50 kroner mere, og de har allerede lejet en lillebitte loftslejlighed på Henriettevej, en sidegade til Skibhusvej i Odense. De ejer kun en seng, en kommode, to slidte lænestole og en standerlampe og selvfølgelig alt Hannas udstyr, hun har samlet og syet monogrammer på gennem årene. Og der er et das nede i gården.

Mine forældres bryllup

På hjørnet af Valdemarsvej og Tværvej banker det på døren i det lave Fanø-hus, hvor den kommende brud denne nat før brylluppet sover hos sin mor, Lene.

Det er Hannas kusine Lisbeth, der kommer brasede ind ad døren.

– Hanna, der er telefon til dig!

De løber begge over i det store hus, hvor Lisbeth og hendes mor Anna bor. De har telefon.

Hanna tager forpustet røret.

– Hanna, vi må aflyse brylluppet i morgen. Jeg tror ikke, vi kan klare det rent økonomisk, siger Niels Henning.

– Du kan lige tro nej, siger Hanna bestemt. – Nu har vi planlagt det her bryllup og festen bagefter, din mor er kommet fra Nørre Snede. Nej, du kan lige tro nej!

Og de gør jo, som Hanna vil. Og gift bliver de med myrter og slør. Hanna, lille og køn med øjne, der spiller. Niels Henning høj og rank med betænkelige øjne. Men ingen er i tvivl om, at de elsker hinanden Lige nu ved de ikke, at de kommer til at leve sammen i halvtreds år, inden Niels Henning dør. De bliver forældre til to piger, Greta og mig, Karen Lena, som heller aldrig var i tvivl om deres kærlighed. At de får fire børnebørn, der heller aldrig … at de får ni oldebørn, der heller aldrig …

1940

Oldemor Anne er blevet gammel og ”stjambe”, som man siger på Fanø om folk, der bliver senile. Hun flytter ind hos sin svigerdatter, Carls enke Anna, i Nordby, og bliver passet og plejet. De, der kommer og besøger hende, kan næsten ikke kende hende. For nu bliver hun grundigt vasket og sover i nattøj. Inde bag det skidt, hun har gemt sig bag, dukker en ganske fremmed person op, lille og med røde kinder.

– Nææh, siger hun, når hun er til fest og ser ind i et spejl. – De har også fest derinde. Og hun vinker glad til dem.

1941

Dødsfald

I Mandags afgik Enkefru Anne Mortensen ved Døden hos sin Svigerdatter, Kaptajn Carl Mortensens enke, Nordby.

Afdøde var født i Sønderho 1850, og hun blev saaledes over 90 Aar gammel. Hun var Enke efter Kaptajn Peder S. Mortensen, der døde for mange Aar siden, og hun henlevede omtrent hele sit Liv i Sønderho, hvis gamle og ansete Slægter, hun tilhørte.

I de senere Aar har hun imidlertid haft sit Hjem her i Nordby hos den ene af sine herboende Svigerdøtre. Hun var svag gennem lang Tid, men den Hjælp, hun til Stadighed trængte til, blev hende i fuldt Maal ydet af Svigerdatteren, saa den gamle Kone havde det saa godt, som hun kunne ønske sig det.

Fru Mortensen bar Nationaldragten, og hun var i det hele taget trofast mod alle gamle Sædvaner.

I Sønderho har hun to Søstre levende.

Begravelsen foregik i Sønderho i Fredags under stor Deltagelse.

Jordefærd

Ved Graven takkede Sønnen, Styrmand Peder Mortensen (Gal-Pejr), paa Familiens vegne for den udviste Deltagelse.

1942

Lennart, min morbror, dør, kun 25 år gammel.

Begravelsesoptoget bevæger sig op mod Vestre Kirkegård i udkanten af Nordby. En stor gruppe i sort går med tunge skridt efter den hvide kiste. De mange fyrretræer, der omkranser grusvejen, dufter af nyt forår. Hvornår sørger vi mere, end når en ung mand dør?

Dødsfald og begravelse

Som det fremgik af annoncen i sidste nummer af Fanø Ugeblad, er matros Lennart Mortensen, der er hjemmeboende her i Nordby, død på Amtssygehuset i Odense, torsdag den 30. marts.

Lennart Mortensen var født i Nordby, den 24. oktober 1916 som søn af afdøde styrmand, Morten Hansen Mortensen. Han fik sin skolegang her, tog realeksamen og kom så ud med rederiet Lauritzens skoleskib ”Fanø”. Senere kom han ud som ungmand med damperen ”Grethe”, blev så matros om bord i motorsejlskibet ”Vesta”, hvorfra han igen gik over i damperne ”Nordsøen” og ”Ulla”. Om bord i dette skib fik han ved et uheld et slag i ryggen, der voldte, at han måtte indlægges på hospitalet i Helsingør. Nogenlunde kommet til kræfter tog han på ny ud at sejle, men han måtte igen, efter nogen tids forløb, ty til et længere hospitalsophold – denne gang i Esbjerg. Det viste sig, at han havde indvendig skade, og at det var nyrerne, det var galt med. Han prøvede igen en tur til søs, men måtte så i august i fjor for bestandig trække sig tilbage fra den levevej, hans hu stod til.

De sidste 8 dage før sin død tilbragte han på Amtssygehuset i Odense. Med ungdommens ukuelige håb i eje troede han til det sidste, at han nok – navnlig nu, hvor sommeren var på trapperne – skulle vinde sejren. Men lægerne havde allerede da meldt hans pårørende, at han måtte tabe.

Hans kammerater på Sømandshjemmet i Odense fulgte tirsdag hans båre fra Odense til Nordby Færgehavn på Fanø og blev modtaget af familiens venner og bekendte både fra Nordby og Sønderho.

Begravelsen foregik samme eftermiddag. Ligtoget bevægede sig fra havnen ned omkring hans hjem, hvor der blev gjort holdt et øjeblik, inden det skred videre til kirken.

Her talte pastor Voldum ud fra et ord i Korintherbrevet. Jordfæstelsen fandt sted på Vestre Kirkegård. Ved graven bragte afdødes svoger, manufaktorist Niels Henning Krogh Jensen fra firmaet Andersen Damgaard en Gros i Odense, familiens tak for den store deltagelse.

Lennart Mortensen var en dygtig og begavet ung mand, der sikkert skulle have drevet det til noget, om han havde fået lov til at leve. Viljestærk og herre over sig selv, var han, som kun få unge. Han satte en ære i at kunne klare sig selv – hellere end hjælp fra andre – og den type af unge mænd er jo ikke den ringeste. De af hans jævnaldrende, der var hans venner, vil mindes ham som en ærlig og god kammerat.

Ved hans død samler medfølelsen sig stærkt om hans mor og hans forlovede, frøken Inger Margrethe Pedersen, datter af malermester Pedersen, Bogense.

Fanø Ugeblad.

Morbror Lennart

Den unge pige, Inger Margrethe, Lennarts forlovede (min tante), føler sig efter begravelsen af hendes elskede helt alene i den storm af håb og fortvivlelse, hun har gennemgået. Hun er tyve år og har kendt Lennart, siden hun var 14 og han 20. Han var et menneske, der tidligt skilte sig ud fra mængden, høj og smuk med grønne, gennemtrængende, alvorlige øjne. Han ejede en egen humor, tør og rammende. Han blev kaldt ”Svenskeren” på grund af sit svenske navn. Han var vellidt af alle, fordi han var en, man kunne stole på og havde en høj moral.