NIS PETERSEN

SPILDT MÆLK

Digitaliseret af SFA-89  2014

ISBN  9788793205215

PRÆLUDIUM

Iivet — det hellige liv, den høje herre, hvem de vankundige kalder Gud, rejste hovedet og pressede nakken mod ryggen af tronen, som han sad på. Hans blik strejfede derved en skikkelse, en mager og myndig skikkelse, som sad på en stol ved vinduet og strøg med den højre, benede hånd gennem en hunds bringehår. Da manden følte sin fyrstes blik på sig, rejste han sig hastigt og skød hunden fra sig. Vinduet gled sagte op. Han bøjede sig ud gennem det og hvislede mellem tænderne.

Underneden vinduet lå en snæver gårdsplads. Herind føg dagens sidste sol i driver gennem porten, der førte ud til den brede chaussé. I baggrunden stod i en bølgende række tredve opsadlede heste med skummet drivende græsgrønt fra de raslende bidsler. Foran hver hest sad på hug på jorden en mand i hvid kjortel. Idet den magre mand hvislede gennem vinduet, stod de hvide mænd op og steg til hest. Mens duerne fløj op og kresede rundt og blev væk, jog flokken drønende gennem porten. Ved hver sadelknap blinkede en trompet; — fra hver trompet dinglede en kvast i Dødens hvide farve. Og da månen havde gjort sin halve runde, trompetede en rytter ved Sligo bugt, og en rytter trompetede ved Aran sundene og én ved Ballycroneen, og fra Arklow, Drogheda og Downpatrick svarede andre. Det begyndte med et skingrende Avancér! Så fulgte andre signaler — sære, klagende, leende. Da de tav, havde stormen løftet svøben over sit tusindtallige forspand, og ødelæggelsen var endnu en gang på vej ind over Irland. Thi den magre mand med det myndige ansigt var den store condottiere Døden. Han vendte sig mod sin herre og spurgte: — Hvem kaldte mig denne gang? — Eamon de Valera! svarede Livet. — Og hvorfor nu igen? spurgte Døden. — Han indbyder det irske folk til den store fest, hvor de skal hilse den endelige frihed i en skål med deres sønners blod. Da drev Døden sine hunde ind i deres kennel og jog drønende over broen.

Men fra forbjerge og stræder — fra Bloody Foreland til Carnsore Point lød trompeterne klagende og koglende, og fra Bantry til Rathlin-øen forkyndtes det, at Eamon de Valera indbød til en ny blodig fest, prægtigere end noget hidtil oplevet. Og de begyndte at undskylde sig. En sagde — Jeg har købt en mark og har nødig at gå ud og se på den; — jeg beder dig: hav mig undskyldt. Og en anden sagde:

— Jeg har købt et par hopper, som jeg må ride til. Og en tredje sagde: — Jeg har netop giftet mig, og jeg har tænkt mig at gå på bryllupsrejse til Rivieraen ... og én havde lavet en fordelagtig fallit, og en vilde hellere have brød end blod, og mange vilde hellere have deres mænd og sønner og brødre tilbage fra de tidligere fester.

Da rejste festens giver sig hvid af vrede, og med sine trofaste begav han sig ud i ørkenen, hvorfra han endnu en gang tændte hadets bål; men for mange var trætte af at se helvede slæbt op på jorden, og for mange var mætte af at myrde, og for mange sagde indbyrdes: — Til hvilken nytte vedblivende at begræde det, der er lagt øde!

Således skete det, at Dødens hvidkjortlede ryttere inden længe på ny sad på hug foran deres heste i gården, hvor solen lå i driver, og deres herre begav sig ind til Livet, den høje herre, hvem de vankundige kalder Gud, og sagde:

— Erins børn er trætte af at kives! Men Livet lod blikket gå langsomt fra poteen-folket mod nord til palmerne i Killarney og lo vantro.

FØRSTE KAPITEL

1.

DEN engelsk-irske krig var forbi. Tirsdag den tredje januar 1922 genoptog Dail Eireann — det irske parlament — sine forhandlinger i rådskamret i University College i Dublin. Michael Collins anbefalede modstanderne at vedtage traktaten med England og senere arbejde indenfor landet for republiken. „Der er intet i traktaten, der afholder os fra at arbejde for opbygningen af den gæliske stat, der er idealet for os alle!" sagde han. Om onsdagen fortsatte man på tiende dag forhandlingerne; — otte talte for, otte imod. Commandant Eoin O'Duffy sagde bl. a. at en forkastelse af traktaten vilde udsætte katolikerne i Ulster for koldblodigt mord. Mr. John O'Mahony talte blandt andre mod traktaten, men da rejste Arthur Griffith sig og sagde: „— Det var dig, som da jeg drog til London, bad mig bringe fred tilbage for enhver pris; — den går ikke, John!" Der var andre, som i uforklarlig hast vendte sig mod de mænd, som de selv havde sendt ned for at forhandle med Lloyd George. Irish Independent skrev om onsdagen, at „det er umuligt at gøre rede for, hvad der har hidført den pludselige ændring i stemningen". Efter som skyerne på ny trak sammen over Irland, gav stemningen sig stadig kraftigere tilkende overalt, og kardinal Logue sagde i katedralen i Anmagh, at han vilde opfordre alle til at forene sig i bøn til den Almægtige Gud om, at det måtte behage ham at fritage dem for den ulykke, en forkastelse af traktaten vilde være. Verden, der endnu stønnede under

krigens efterveer, ventede sig mirakler af Cannes-konferencen og Geddes-rapporten. Hvor let at smile nu. I Irland skrev et blad: „— Den blotte hvisken om en ny splittelse kan gøre hjertet sygt." En verden ventede i spænding på afgørelsen i Dublin; — alene onsdagen den 11. januar telegraferedes 170 000 ord fra hovedtelegrafstationen. Efter en historisk samling på tretten dage faldt afstemningen; — for traktaten stemte 64 — mod 57. Miss MacSwiney erklærede dette for det største forræderi i Irlands historie; — de Valera rejste sig og begyndte en tale-, „— Før vi skilles, vil jeg gerne sige mit sidste ord. Lige til nu har vi haft en glimrende periode af ulastelig disciplin her i landet. Verden ser hen på os ..." Han brød sammen og begravede ansigtet i hænderne. Store mænd hulkede. De Valeras umættelige forfængelighed var såret på det dybeste, siger en af Irlands bedste politiske skribenter. Andre var grebet af synet af den faldne kæmpe. Mandag den sejstende januar begav Michael Collins og de øvrige medlemmer af regeringen sig til Dublin Slot og overtog dette centrum for udklækkelse af tusinde voldsgerninger under englændernes besættelse. 1 den kommende tid plyndredes bankfilialer over hele Irland for hundredtusinder af kroner.

Den syttende marts kan angives som den dag, da massebrodermordet blev sluppet løs over landet. Det er festdagen for Irlands nationale helgen, St. Patrick. Eamon de Valera vilde atter se blod ryge; -— vilde atter lugte blod; — vilde atter nyde synet af tårer i det folk, der ikke havde fostret ham. Uden barmhjertighed lagde han seletøjet på en brudt hest, som mere end noget andet trængte til at få sine sår helet i stalden.

2.

Den syttende marts. Det var den aften, Peadar Phelan døde godt på vej ind i sit hundrede-og-sjette år. Klokken var hen mod ti, da det lille sorte æsel begyndte at skryde ude i det tempel, der dannedes af fem birke i et hjørne af marken ud mod landevejen; — som fem marmorsøjler med et svagt vibrerende tag af månelysende løv. Det begyndte' med, at kroppen trak sig sammen og videde sig ud som en blæsebælg; — så stødte den ud med sammentrækningerne et par lyde — som fortvivlelsens suk; -— endelig kom den rigtige jammer, og i mørket stod en levende harmonika og mishandlede sig selv. Det lød latterligt og sørgeligt. Det lille æsel forkortede nakken, strakte struben til dens yderste længde og græd af ensomhed. Til alt held svarede et andet lille, sort æsel med hvide ben og hvide briller om øjnene •— det var fru O'Hegarty's — fra en fold kun to hundrede alen derfra, og smed Gardiner's halte pony vrinskede deltagende. Et bånd slyngede sig mellem hjerterne og gjorde natten mindre kold.

Skønt Peadar Phelan's hørelse havde betalt told til næsten hundrede og seks år, kom lydene ind til ham lige-fra det første fortvivlelsens suk fra det lille æsel, som han havde haft i tredve år. De bar ind til ham billedet af det landskab, som han vidste, han ikke skulde se mere. Han så for sig farver og formationer af den vegetation, der omgav marken . . disse hække, der virkede, som om repræsentanter for alt, hvad Irland har af rivende og stikkende, havde rottet sig sammen i den hensigt at beskytte hans sted. Brændenælder, kristtjørn, gyvel og brombær filtrede sig uigennemtrængeligt sammen med vild rose og ellers tornløse planter, der syntes at have bevæbnet sig i denne særlige anledning; — og ind over markerne boltrede sig en høst af tidsel, som ikke sås frodigere i dette amt. Men kun god jord er rig på tidsler! gentog han af vane for sig selv.

Og som irernes marker således irernes sind — egnet til at dyrke alt, hvad en fornuftig hjerne kan planlægge, og fyldt med alt det unyttige, en virksom fantasi kan udpønse. En overflødighed af fattigdom — en vidunderlig gestus af nytteløshed. Peadar Phelan vidste det alisammen og ønskede det ikke anderledes. Peadar Phelan var viis, og skønt han ikke kunde læse, fordi hans barndom kun havde kendt buskeskolen (godt skjult for englænderne!), var han endnu i sin høje alder en god taler. Det mål, han nærmede sig, så han hen til uden bitterhed. -— Man kan ikke både spise sin kage og beholde den! sagde han til den slægtning, der tog vare på hans hus. Da en dame fra den nærliggende by få dage forinden havde fundet ham siddende med benene dinglende ned fra stendiget, der omgiver kirkegården, og spruttende af den forkølelse, som skulde gøre det af med ham, svarede han på hendes deltagende bemærkning og med et hovedkast tilbage mod gravstenene: — Der er mange derinde, som gerne vilde have haft min forkølelse!

Han døde ved den tid, da natten fjernede sig som en sort vifte og afdækkede de første, små kærrer med kål, stablet op i sirlige pyramider, og de første, små, lidt for tunge kulvogne, trukket af fattigfolks æsler. Man bar hans kiste tværs over kirkegårdsdiget; thi —- som man sagde — så længe Peadar kunde sidde på en hest, gjorde han sig ikke den ulejlighed at se sig om efter et led.

3.

Egentlig var kun kroppen af Peadar Phelan død, for så længe hans ven, Patrick Walsh, var til, vilde det bedste af ham — det, der sad inde i kroppen og stod bagved hans narrestreger, hans varme hjerte og hans urystelige tro på Irlands fremtid ... så længe Patrick Walsh kunde ryge en pibe, vilde alt dette jævnligt blive taget frem og støvet af og få lov til at leve nogle minutter igen. Først når Patrick . . . kroppen af ham . . . blev puttet ned på kirkegården ved siden af Molly, der havde ventet på ham i tyve år, vilde Peadar være rigtig død. Og det var, som Patrick var klar over sit ansvar og indså Peadars hjælpeløshed, hvis han — Pat — ikke gav ham den håndsrækning.

Det forundrede derfor heller ingen, at Patty efter at have lukket sin gamle vens øjne (Patty var kun nogle uger over fem og halvfjerds), ud på morgenen gik de fire miles ned til amtsbyen for at ordne det fornødne med begravelsesforretningen og købe whisky, øl og hvad der ellers behøvedes i en sådan anledning. De få, han mødte på ' vejen, standsede han og vekslede de gængse hilsner med. — Smuk morgen! sagde den ene. — Fin! svarede den anden . . . Eller: — Kønt vejr så tidligt! hvortil den anden vilde svare: — Kønt og koldt! Efter denne indledning tilføjede han: — Peadar Phelan døde i nat! Det undlod ikke at gøre sin virkning; — det føltes næsten, som om nogen vilde være kommet og have sagt, at klokketårnet nede i byen var blevet træt af at stå og vise tiden og var sejlet bort med en af de både, der lagde til udfor dets plads på kajen. — Hundrede og seks blev han! gik Pat så videre, og den han talte med stod tilbage med en uklar fornemmelse af, at man vist egentlig burde holde fri den dag.

I byen besørgede Pat det, der skulde besørges . . . begravelsesfirmaet, drikkevarerne, urtekræmmeren og de fire eller fem andre forretninger, der gør det til en betænkelig sag at dø i dårlige tider ... og han var lige ved at komme for sent op med annoncen på bladet Tribunen. Et ungt menneske med briller og rødt hår så meget betænkelig ud, men blev grebet af professionel interesse, da han hørte, at Peadar havde nået en alder af hundrede og seks år. Han førte Pat op til redaktøren og havde nær glemt at tage betaling, men reddede i sidste øjeblik bladet for dette tab på tre kroner, og redaktøren, der lignede dr. Crippen hos madame Tussaud i London (briller og hørskæg !), var yderst venlig og lovede at gøre, hvad han kunde for at få en notits med i dagsnummeret . . . som om nogen havde bedt ham om det. Han strakte sin venlighed så vidt, at han spurgte Pat, om han var en slægtning af afdøde. Da dette viste sig ikke at være tilfældet, betydedes det, at audiensen var forbi, og Pat, der hele tiden havde drejet sin hat mellem hænderne, satte den først på hovedet efter at være gået baglæns ud af døren og have lukket denne. Ude på trappeafsatsen tænkte han sig om, og da der ikke syntes at være glemt noget, begav han sig ned til broen, der fører over floden, og nåede netop i rette tid at komme med bussen, der forbinder amtsbyen med Dublin. Den satte ham af ude ved Peadar Phelans sted, og han vidste instinktmæssigt, at dattersønnen, der skulde overtage stedet, var kommet derud i mellemtiden. Det viste sig at være rigtigt, og han var ikke kommet alene; — med ham var et pigebarn, der gik randt og så på tingene, som om hun var til auktion og ikke havde lyst til at byde sagerne ret meget i vejret. Da de havde givet hinanden hånden og med højtideligt tonefald sagt, hvad man siger i en anledning som denne, spurgte Pat efter en kort tøven: — Må det være et glas? Den unge Barney McCleary så på pigen, og da hun ikke så ud til at have noget at indvende, tog han glasset og hilste på Pat.

To dage efter var det, at de bar levningerne af Peadar over kirkegårdsmuren og puttede ham ned i det hul, der var som hullet til en hvilken som helst anden, hvad der et øjeblik generede Pat, som ikke i umindelige tider havde været sørgende ved en begravelse. Han var den eneste, der græd på kirkegården, når man ser bort fra de femseks kvinder, der hylede, uden at nogen vidste hvorfor de hylede; — thi dette amt er ikke blandt dem, der har bevaret gamle skikke i nogen oprindelig form. Fra kirkegården gik nogle og deriblandt Pat til Jack Murphy's værtshus ved korsvejen nord for landsbyen; — andre deriblandt unge Barney McCleary, tog ind til købstaden, hvor de tilbragte en times tid på værtshuset Onkel Toms Hytte, et af de få værtshuse, som har et særpræget navn. Det ligger i Kærnemælksgaden og besøges af de mest forskellige lag, men udelukkende af folk, som er kendt i byen; — thi Kærnemælksgaden er lidet påagtet og findes ikke let af vanvare.

4.

Da Pat en uges tid senere som sædvanligt så indenfor på Peadar's gamle sted, fandt han Maggie Phelan ørkesløs ved ilden i køkkenet. Maggie havde været gift med den ene af Peadars to afdøde sønner og var således tante til unge McCleary, som havde været med til begravelsen. Hun var noget yngre end Pat, men så lige så gammel ud.

I ungdommen sidder øjenbrynene ovenfor øjenhulen . . . ' hos disse to havde de sænket sig ned over øjnene. I ungdommen er kæberne spændt sammen som med en fjer . . . hos disse to havde underkæben ligesom løsnet sig lidt . . . ligesom huden med rynker og grøfter havde løsnet sig. Hun sad ved ildstedet og iagttog den bjælke, der hvilede med den ene ende inde i ilden. Denne var een glød — en åndende glød, der rytmisk skiftede fra hvidligrødt til mørkere rødt, mens asken umærkeligt krøb frem og dækkede overfladen. Pat, der i sin enfoldighed kendte mennesket, vidste, at Maggie's sjæleliv var som en fængselscelle, der kun kan åbnes udefra. Han vidste, at hendes sjæl sad og kiggede ud mellem tremmerne og længtes efter, at nogen skulde låse den ud. Altså måtte han til det, og han spurgte uden nogen særlig betoning: — Hvornår skal de giftes? Han så for sig det unge kvindemenneske, der havde været derude til begravelsen. Han vidste også, hvorledes dette forestående giftermål stillede Maggie Phelan, som havde gået på stedet lige siden hun blev enke. Han sagde til sig selv: — Hun ved, at når drengen overtager stedet, vil hun måske ikke omgående blive smidt ud; — den unge kone vil måske endda til at begynde med have de bedste hensigter. Hun vil sige til sig selv . . .: Kitty — denne gamle kone har også ret til at være et sted, og hvor skal hun gå hen, hvis vi beder hende pakke sit tøj! Nej — vi vil behandle hende godt, og på den måde vil hun også blive mere nyttig. Således vil det måske gå godt en hel måned, skønt det er sjældent. Så kommer der det, at den gamle kone har et helt livs erfaring, og da erfaring ikke er det samme som visdom og sagtmodighed, brænder hun af og til efter at øve denne erfaring. Dette er dage fulde af spænding og onde muligheder, og de ender som regel med forsoning over en kop the . . . Se — alt det ved den gamle kone, fordi hun er gammel og har set generationer vokse op og gentage alle de gamles fejl, akkurat ligesom tre generationer af tusindfryd ligner hinanden. Hun ved også, at når disse skærmydsler har gentaget sig et vist antal gange, vil stuerne fyldes af en svag lugt af det maskepi, der er opstået mellem den unge kone og hendes mand. Unge koner benytter navnlig nætterne til at fremme den slags, derfor er deres magt ofte så uforholdsmæssig stor. Og da de unge er de fleste og har en tilbøjelighed til at holde sammen og har visse teorier om, at de gamle er godt på vej til at blive sære, breder maskepiet sig, og en dag er den gamle kone isoleret.

— Hvornår skal de giftes? spurgte Pat.

Hun svarede uden at løfte blikket fra den svagt åndende ild: — Inden høst, om jeg har forstået ham ret . . . de har jo ikke noget at vente efter ... vi giftede os på mindre, da vi var unge.

Han lo lidt ved mindet om den tid og sagde: — Jeg husker, da Bob, din mand, sammen med de andre fra byen sloges bravt på bøndernes parti ... det var da de kæmpede om landligaen. Bagefter tog han i en snæver vending ud for at arbejde på gårdene . .. halvtreds øre var, hvad de fik om dagen ... og adgang til pumpen i gården, hvis de var sultne. Jo — han giftede sig på mindre.

— Der var mere forslag i penge i de tider! bemærkede hun: — Man gav ikke 75 øre for en pot øl.

— Eller halvanden krone for et fingerbølfuld whisky! tilføjede han. De lo begge.

— Der er vist et enkelt glas tilbage fra begravelsen! henkastede hun, og det var rigtigt nok. De tømte hver et glas og sad derefter lidt, før de skiltes. Han gik med hastige skridt og lidt foroverbøjet hjemefter. Et par kilometer ude glimtede Atlanten, og et fyrtårn fejede rummet for forårets tusmørke.

„Koldt og kysk og såre ensomt lå det endeløse hav."

ANDET KAPITEL

1.

Tør nogen benægte, at skove har en sjæl? Og floder? Måske mest floder! Spørg en Dublin'er, om Liffey'en er en mekanisk strøm af vand, eller en Corkmand, om han har hørt Lee'en synge, eller en Waterford'er, hvad Suir'en mumler på sin vej, eller folk i sydvest, om Shannon'en bare er et godt fiskevand, som giver elektricitet. De ved bedre og vil formodentlig slet ikke svare på den slags tåbelige spørgsmål. Den flod, der bringer skibene op til den by, hvor Kitty og Barney McCleary mødtes, er en af de mægtigste og en af dem med det mærkeligste liv. Den hopper med et sæt ud af en skråning langt inde i landet, bliver næsten straks uenig med sig selv om, i hvilken retning, den skal løbe, og deler sig derfor i tre bække, der slanger sig frem i tre forskellige lejer mellem bjergene. På de mange mil frem optager hver af dem en mængde mindre løb, og et sted der ude, hvor man får øje på havet som en strime af perlemor, bliver de to enige om at løbe det sidste stykke sammen. Således bruser de nu — en forenet og magtfuld flod — gennem den dal, man af gammelt kalder Begrædelsernes Dal, forbi store og små byer med kirker og værtshuse, svulmer endelig uimodståelig forbi den store by, hvor disse to unge mennesker boede, og nogle få mil længere ude sker det vidunderlige, at de ved et fiskerleje, man simpelthen kalder Overfarten, støder på den søsterbæk, der blev borte oppe i bjergene. Den er i mellemtiden blevet en moden flod fyldt af mudder og laks, og nu vælter de i overmodig treenighed ud i havet, der vel sommetider ved på-landsvind søger at puffe floden tilbage, men højst når at sætte vandet et par fod op over havnepladsen i byen. Sådant sker dog kun i de sjældne vintre, hvor bjergene er altfor gavmilde med regn. Men ude ved udløbet er floden så bred, at man kun med besvær og i klar luft øjner de modsatte banker. Dog — det er mindre væsentligt; — thi det på den anden side tilhører et andet amt, og udover sportskonkurrencer har man ikke meget tilfælles.

Ingen kommer fra denne by uden at bevare i sig billedet af floden med lossende skibe og kvæg spejlende deres sindige kroppe i vandfladen på deres sidste promenade, før de begiver sig på turen over kanalen til de engelske slagtehuse. Det sidste, man ser til dem i denne verden, er vældige kroppe hængende røde og appetitligt tilskårne i en eller anden slagterbod i Kensington eller Soho; men i byen her tager de et sidste farvel med Irland, driver i flokke langs med kajen under drivernes vejledende råb og hundenes bjæffen. Forbi tømmerbåde og halmoplag går de . . . forbi hundreder af sammentrillede tønder med porter fra Dublin og forbi klokketårnet. På visse dage er det næsten umuligt at bane sig vej gennem drifter af kvæg og får; — der kan være tusinder af får . . . farvet røde, grønne eller blå for genkendelse . . . men lige forvildede og lige ivrige efter at begrave sig i flokken.