H. F. EWALD

VALDEMARSTOGET

HISTORISK ROMAN FRA DET FJORTENDE ÅRHUNDREDE

BALTISK FORLAG AKTIESELSKAB MALMØ * KØBENHAVN * BERLIN

Digitaliseret af SFA-89  2015

ISBN  9788793205628

FØRSTE KAPITEL

EN UBUDEN GÆST

DET var Skt. Kvintins Dag, den sidste Dag i Oktober Måned i det Herrens år 1360. Himmelen var skyfuld og mørk, og højt gik Søen i Østersøen, hvis Bølger med Vælde brødes mod Gullands klipperige Vestkyst.

Solen havde længe skinnet varmt over den grønne 0 og ladet dens vidtstrakte Fyrreskove og Birkelunde dufte og dens stejle Kyster med de hvide Kalkklipper lysne som et Feslot for de forbisejlende Skippere. Men med eet havde Himmelen skiftet Udseende, Luftånderne vare slupne løs, og en Storm fra Sydvest oprørte det dybe Hav, som både før og senere har slynget så mange Snækker mod Gullands hårde Klippebryst, hvor de knustes i Favntaget.

Søen skød Ryg som.. en Drage, og Frådkammene lysnede i Aftenskumringen ved Tofte Strand, dets Klinter syntes at ryste ved Brændingens Slag, mens Skumfnuggene som jagede Fugle fløj ind i Fyrreskoven og henvejredes.

Der stod en lille Hob Mænd og iagttog en Skude, som drev ind mod Kysten. Stumme stirrede de ud på det til Undergang viede Skib, mens Stormen rev i deres Skindpelse og Hættekapper, og Skumfnuggene nu og da blendede deres Øjne. Hver Mand skønnede, at der intet Håb var om Redning for Skipperen, thi der fandtes ved denne Kyst ingen Grunde, som kunde standse et Skib i Driften mod Land, og Søen gik højt over den aldeles forsvundne Forstrand. Som en Bold vilde Skibet blive slynget mod Kysten og knust.

En høj, bredskuldret Mand, hvis Hoved ragede op over de andre, lod nu sin Røst høre gennem Stormens Bulder: »Der er seks Mand på Dækket. Gud og Sankte Nicolaus forbarme sig over deres Sjæle!«

Med disse Ord slog han Kors for sig, og hans Fæller fulgte hans Eksempel. Det lod alligevel ikke til, at den kristelige Medfølelse, som sporedes i Klangen af hans dybe Røst og som lyste af hans Øjne under Kappehætten, gav Genlyd i de andres Hjerter; en pibende Røst, som kom fra hans Sidemand, sagde kun:

»Skuden ruller tungt, hun er rigt ladet.« Det var en spinkel, lille Mand med en Høgenæse, buskede Øjenbryn og skarpe grå Øjne, som talte, og i samme Øjeblik kom et Vindstød, som nær havde revet ham omkuld. En stærk Arm greb ham om Livet, en kort Latter lod sig høre, og en rå Stemme råbte:

»Blæs ikke i Søen, Jakob! Ja, ja, stor Skade for den kostelige Ladning! Skønner jeg ret, er hun en Lybekker; hun har sikkert Krydderier og en god Slump Peber inde.«

»Ho, ho!« svarede Jakob og sendte et gridsk Blik ud mod Skuden. Peber var det dyreste af alt, hvad der fra Levanten førtes til Europa.

»Du må skamme dig, Gervid,« sagde den høje Mand, som først havde talt og bedet for de søfarende, »og du med, Jakob! Eders Fingre klø efter Ladningen, men de skibbrudne ofre I ikke en Tanke; man skulde tro, at I vare Hedninger og ikke kristne Mænd.«

»Nu, Hans,« svarede Gervid, »vi ville jo ingens Død. Herren tager disse fremmedes Liv, ikke vi. Under han os noget af Ladningen, ville vi lade læse en Messe for deres Sjæle.«

Dette blev sagt i en undskyldende Tone, som lod formode, at han, der havde revset de andre, måtte være deres Overmand. Det var også Tilfældet. Hans Eskildsøn af Eskelhem, unge Hans kaldet, fordi hans hensovede Fader også havde hedt Hans, var ikke alene en af Gullands rigeste og mest ætstore Odelsbønder, men tillige den af Folket kårede Dommer og Høvding for denne Part af Øen, som kaldtes Hejde Sjetting. De andre to, Jakob Bilder fra Tofte Sogn og Gervid med Tilnavn den stærke til Gunilds-gård i Sande Sogn, vare Odelsbønder af ringere Anseelse.

Noget derfra og nærmere ved Stranden stod endnu en Mand, som var den yngste i år, men i Rigdom var han Jakobs og Gervids Overmand, og hans Nærværelse forklarede først de andres Tilsynekomst på dette afsides Sted.

Det var Fjerdingsmanden eller Forstanderen for Tofte Sogn, unge Olaf Rangvald til Rangvaldsgård, som lå kun en Fjerdingvej derfra, og til hvis Område denne Kyststrækning hørte. Hans og hans gamle Ven Gervid havde denne Dag gæstet Olaf, og denne havde på Grund af deres Besøg indbudt sin Frænde Jakob Bilder. Tidenden om Skibet, som nærmede sig Kysten, havde lokket dem ud af den lune Stue; de havde sat sig på deres Heste og vare ilede ned til Stranden, drevne af forskellige Hensigter.

Unge Olaf var ganske af samme Tankesæt som sin faderlige Ven Hans. En høj, kraftig, lyshåret og blåøjet Yngling var han, mandig og skøn at se til, som han stod der i sin tætsluttende, grå Kjortel med de stramme Hoser, med langskaftede Støvler, en Sælskindshue på Hovedet og et Bælte med en Kniv i om sit smækre Liv.

Han havde kastet sin Kappe og stod nu, trodsende Stormens vældige Stød, som fastgroet tæt ved Klintens Rand med korslagte Arme og stirrede ud på Skibet, som om han var rede til det i dette Tilfælde dumdristige Foretagende at bjærge Menneskeliv.

»Nu hvælver hun sig, som vilde hun kuldsejle,« råbte han.

Brændingens Brøl overdøvede hans Røst, en vældig Bølge løftede Skibet og slyngede det mod Kysten; der hørtes en knagende Lyd og et Dødshyl fra flere Struber på een Gang.

I samme Nu løb Olaf Rangvald langs Klintens Rand hen til en Kløft, ad hvilken en stejl Sti førte ned til Stranden; der forsvandt hans Skikkelse, som om den var sunken i Jorden.

»Guds hellige Moder stå os bi!« råbte Hans; »nu vil han uden Gavn spilde sit unge Liv!« hvorpå han, fulgt af de andre, ilede hen til Stedet.

Menneskerøsterne vare forstummede, og man så kun nogle Vragstumper af Skibet, som tumlede om i Brændingen, da der med eet viste sig to Skikkelser, som med Møje arbejdede sig op ad den stejle Sti. Den bageste var Olaf Rangvald, den forreste, hvem han støttede, måtte være en af de skibbrudne, der var bleven reddet som ved et Under.

Et Øjeblik så det ud, som om de begge skulde tumle tilbage ned i Afgrunden; men Hans Eskildsøn sprang ned ti] dem, greb den fremmedes Hånd og drog ham op, mens Olaf, som nu var fri for sin Byrde, snart kom efter.

Da den reddede havde nået Klintebakkens jævne Grund og var gået nogle få Skridt, segnede han udmattet om. Gullænderne samlede sig om ham og stirrede på ham.

Hans åsyn var dødblegt og hans Øjne lukkede; han havde tabt sin Hat, hans brune, krøllede Hår flagrede i Vinden, og Vandet drev af hans Klæder.

En slank, men dog kraftig bygget Ungersvend over Middelhøjde var han. Hans Hænder vare smalle og hvide, men dog senestærke, og på en af hans Fingre sad en Guldring med en halv hvid, halv blå Sten. Hans Pande var høj og noget smal, Øjenbrynene buede, Næsen svagt bøjet, Munden og Hagen dækkedes af et kraftigt, brunt, kort Skæg. Det var ædle og fine Træk, og over dem var der trods Afmagten, og uagtet de ikke oplivedes af Øjnenes Lys, et ejendommeligt Præg af Kækhed.

Hans Kjortel og Hoser vare af fint, brunt, flamsk Klæde med Silkesting, i hans Brogebælte stak en Dolk med et sølvbeslået Fæste, og midt på hang en Lædertaske med en Stållås.

»Den Ungersvend er ikke kommen af ringe, ufri Folk! « sagde Hans Eskildsøn efter at have mønstret hans Ydre.

I det samme slog denne Øjnene op og rejste sig halvt. Et vildt Glimt for fra hans udtryksfulde, gråbrune Øjne, idet han så sig om, som om han havde drømt, at han var blandt Fjender. Da hans Blik faldt på Olaf Rangvald, vågnede han til fuld Samling; et svagt, men indtagende Smil oplivede hans åsyn; han rakte sin højre Hånd ud.

»Hav Hjertens Tak, min gode Redningsmand!«

Olaf greb den fremrakte Hånd og trykkede den; han fattede Meningen, men ikke ganske Ordene, da den fremmede havde talt Dansk. Dette Sprog både forstod og talte derimod Hans, da hans første, for adskillige år siden hensovede Hustru havde været en dansk Kvinde. Hans Øjne fik Liv, idet han udbrød:

»Ej, ej, så du er en Dansker? Men kom, lad os krybe i Ly; her blæse Ordene ned i Halsen på os. Kan du nu støtte på Benene?«

Den fremmede rejste sig og gik med, men standsede snart sine Skridt og greb Hans i Armen.

»Jeg er ikke nogen Dansker,« sagde han; »men jeg taler flere Mål.«

»Hvad Landsmand er du da?« spurgte i det samme Gervid.

Dette sagde han på Tysk, fordi han troede, at den fremmede var en Lybekker, og mange Gullændere forstod og talte dengang Tysk, hvilket Sprog de lærte i Visby. Denne By var en af de rigeste og mægtigste Hansestæder, hvis halve Befolkning var indvandrede tyske Købmænd og Håndværkere.

Han fik straks Svar i det samme Sprog, skønt det ikke gik så flydende for den fremmede som det danske.

»Jeg er en Flamlænder,« sagde han. »Jeg kommer fra Gent, og drog over Lybek herop, da jeg agtede mig til Visby for at købe Gråværk; jeg er nemlig Købmand.«

»Hvad er dit Navn?« spurgte Jakob Bilder.

Den fremmede tøvede lidt med Svaret.

»Peder Arnoldsøn,« svarede han omsider, men hans Røst lød noget usikkert.

»Men,« spurgte Hans med et mistænksomt Blik, »siden du er en Flamlænder, hvorfor talte du da Dansk? «

»Jeg har Frænder i Danmark,« svarede Peder Arnoldsøn, »og gæstede dem nys i Ørekrog. En af dem rejste med — Gud nåde hans Sjæl, stakkels Vinand, således hed han; han gik over Bord i Morges! Med ham vekslede jég mange Ord på Rejsen, og ham tænkte jeg på; deraf kom det vel, at jeg talte hans Mål.«

»Nu,« sagde Hans godmodig, »lige meget hvem du er. Vi have bjærget dig og bør ikke lade dig stå her og omkomme af Kulde.«

Så tog han sin Hættekappe af og indsvøbte den skibbrudne så omhyggelig i den, som om denne havde været et Barn.«

»Nu af Sted til vore Heste,« sagde han derpå. »Vi have noget Mundgodt med i en Dunk; en Slurk deraf vil varme dig.«

De nåede snart Hestene, som stod ikke langt derfra i Læ af nogle lavstammede, tætte Graner. Peder Arnoldsøn kunde næppe dølge sin Forundring, da han så dem, så små vare de, desuden vare de langhårede med uredte Manker og, som han snart blev var, uskoede.

Mens han drak af den Dunk, Hans havde rakt ham, tænkte han: mon der nogen Sinde har været en Strigle i disse Småkræs Pels? Havde de ikke haft så fyrige Øjne, som stirrede på ham gennem de filtrede Pandehår, vilde han ikke have vurderet dem til mange Mark.

»Du får gå på dine Ben, Hangvar,« sagde Hans til den Svend, der stod ved Hestene. »Denne Mand, hvis Liv vi have bjærget, skal ride dit Øg.«

Hangvar rettede hurtig Blikket på den fremmede; hans mørke Øjne funklede, og hans fyldige, røde Læber bøjede sig til et foragteligt Smil.

»Som Husbond vil,« sagde han.

Det var en dyb, blød Stemme med en egen Strubelyd, der ramte Peder Arnoldsøns Øren. Han vendte sig mod den talende og studsede ved Synet af ham, så forskelligt var hans Ydre fra de andre Gullænderes. Disse vare alle lyshårede og blåøjede Mænd og på Olaf Rangvald nær med bløde eller plumpe Træk; men denne Svend havde kulsort, krøllet Hår, en mørkere Hudfarve, sorte Øjne og en krum Næse, skarpt udmejslet og med flade Næsebor; tillige var hans Skikkelse spinklere og mere smidig. Han bar en brun Kittel, og på Hovedet havde han en rød, ulden Hue.

Peder Arnoldsøn fulgte Hangvar med Øjnene, mens denne syslede med Hestene. Han følte sig underlig fængslet, men dog frastødt af denne Skikkelse, som i øvrigt ingenlunde var uskøn.

»Du studsede ved at se min Stalddreng,« sagde Hans på Dansk og smilte, som om det havde moret ham.

»Ja,« svarede Peder, »han står mod eder som Nat til Dag. En varmere Sol har glødet der, hvor hans Vugge eller hans Fædres gik. Mon de ikke på fyrige Gangere fløj gennem Arabiens Ørken eller vadede i Nubiens Sand?«

»Vel muligt,« svarede Hans; »kun Gud Herren ved det. Han er af Trælleæt, skønt født i Frihed, da hans Fader alt i sin Ungdom var en frigiven Mand. Hans Fader kom hertil med en Novgerodfarer og blev solgt på Torvet i Visby, hvor min Farfader købte ham. I fire Slægtled have nu den Træls Efterkommere været i vort Brød. Hangvars Fader, Tangvid, er min Gårdstyrer. Ærlige vare de alle; dygtige til deres Gerning ere også disse to, både Fader og Søn, mig tro og hengivne til Døden.«

»Han er gram i Hu, fordi han skal gå,« sagde Peder.

»På det Lav nej, han løber som en Mynde, og kan næsten taget det op med vore bedste Rendere.«

Peder tænkte i sit stille Sind, at der hørte vel ikke meget til; men da han først var kommen i Sadelen, og Ridtet begyndte gennem Skoven, fik han andre Tanker.

Han havde været vidt om i Verden, uagtet han først nylig havde fyldt sit seks og tyvende år, og mange Slags Heste havde han redet, men aldrig havde han gjort så munter en Fart, som dette Ridt gennem Skoven op til Rangvaldsgård. Trods Skovvejens Ujævnhed og det tiltagende Mørke gik det strygende over Stok og Sten, mens Hangvars mørke Skikkelse og røde Hue nu og da skimtedes mellem Træerne forude, mens han skød Genvej.

Een Gang fik Peder et Dask af en Fyrregren.

»Sved det?« spurgte Hans og lo. »Det var Byssen, vor Skovtrold, som klappede dig til Velkomst. Vogt dig for ham; han er ond.«

»Det skal jeg,« svarede Peder muntert, »klapper han så-ledes, må det svide værre, når han slår. Dog ere Skovtroldene i Danmark mere farlige; de ere fagre Møer og kaldes Elverpiger, som have lokket mangen Ungersvend.«

»Jeg kender dem,« svarede Hans i en sørgmodig Tone, idet han holdt sin Hest an og lod den gå i Skridt, »at sige efter de Viser, min første Hustru, Gud have hendes Sjæl, så ofte sang, og som min Datter Alva endnu kvæder.«

»De ere jo hule i Ryggen som Dejtrug, de Skovmøer,« sagde Gervid muntert. »Fanden skulde lade sig dåre af dem! I større Fare kommer du hos os,« vedblev han, idet han vendte sig til Peder og lo med sin skæggede Mund, »de gullandske Møer ere fagre, blåøjede, rødkindede og leende, og dertil uden Svig.«

Således gik det muntert op gennem Skoven, snart i flyvende Fart, snart, når Vejen blev alt for stejl, i Skridt, og der veksledes Gammensord, så at den skibbrudne Mand ret fik at mærke, at han var kommen blandt et lystigt og trods al ydre Barskhed godhjertet Folkefærd.

Da de nærmede sig Rangvaldsgård, susede og klaprede det foran dem, som om en hel Flok Ryttere vare farne tværs over Vejen. Peder Arnoldsøn for sammen.

»Hvad var det?« råbte han; han tænkte på Bysserne, som Hans nys havde omtalt.

»Skovros,« svarede Hans; »det var Olafs Heste. Vore små Heste kende ikke meget til Stalden; de løbe ude Vinter og Sommer og føde sig selv, når da Sneen ikke ligger alt for højt; så må vi hjælpe på dem med lidt Hø. Derfor ere de så sunde og stærke og holde bedre ud end eders svære, flamske Heste, om hvilke jeg ikke alene har hørt Tale; thi der findes enkelte sådanne i Visby; og,« føjede han til med lidt Spydighed i Tonen, »de evne vist magelig at tage det op med de danske Heste, som du vel kender fra dine Frænder i Ørekrog?«

»Kan vel være,« svarede Peder Arnoldsøn i en skarp Tone, »dog kun i en Leg som dette Ridt. At bære et Ringpanser, og desuden en Mand i Brynje og Stål, det evne disse små Katte visselig ikke.«

»Nu,« svarede Hans, »vi have ikke Brug for det Stads. Vor 0 her ligger trygt, omflydt af Havet, og Visby med sin Stadsmur og sine Tårne er som en Buk med stærke Horn og holder Søhaner og andre næsvise Folk herfra. Vi have ikke haft Krig nu i et halvt Sekulum, ikke siden Anno femten, da Kong Magnus Eriksøns, vor nuværende Overherres Farbror, Kong Birger, den Usselryg, skibede herover med en Hær og vilde tvinge os til at give højere Skat. Da lod vore Fædre Hestene blive hjemme og pryglede til Fods de svenske Herrer. Således agte vi også nu, om nogen Fjende skulde falde over os, hvad Gud forbyde, at stå på vore egne Ben og fægte på samme Vis som vore Fædre.« —

Til sidst gik Ridtet sindigt, fordi Rangvaldsgård lå på Toppen af en Bakke; men da de vare Gården nær, satte de af Sted i fuldt Firspring og for ind gennem Leddet som en Stormvind.

Peder Arnoldsøn skimtede i Forbifarten nogle Småhuse, indtil hans Hest standsede foran en større Bygning på to Stokværk, af hvis Vinduer Lyset skinnede. Kort efter stod han i en ikke meget stor, men hyggelig Stue, på hvis Ildsted der knitrede et mægtigt Bål.

Han følte efter den udståede Havsnød og nylig reddet fra Døden stor Velvære ved at træde ind i den lune Stue; han frydede sig ved Ildens Skin og det mildere Lys fra Trækors-Kronen, som hang under Bjælkeloftet med sine fire tændte Tællelys, og Varmen slog ham velgørende i Møde.

Med eet Blik opfattede han Omgivelserne og fik et behageligt Indtryk af Velstand, Renlighed og Hygge. I et Hjørne stod et svært, gulvfast Bord, omgivet af Vægbænke; på Væggene hang nogle gamle Våben og Jagtredskaber, og på Hylderne over Kaminen stod der nogle blanke Sølvbægre og andre Drikkekar. Rummet duftede af det friske Eneløv, der var strøet på Stengulvet, som det altid var Skik på Gulland på Festdage, og når man havde Gæster i Huset.

Olaf Rangvald vendte sig mod sin Gæst, rakte ham Hånden og sagde med stor Hjertelighed i det bløde, velklingende, gullandske Mål:

»I Guds og alle helliges Navne, vær velkommen på Rangvaldsgård! «

Peder trykkede med Varme den fremrakte Hånd og syntes stærkt greben, Gullænderne formodede af Sinds-rørelse over sin underlige Frelse. Da han opdagede et Billede af Guds Moder, som stod i en lille Fordybning med Jesusbarnet på sin Arm, bøjede han Hovedet og foldede sine Hænder som i Bøn.

Straks ved Indtrædelsen havde han set en Kvinde med faste, noget mandhaftige Træk, rødligt Hår og skarpe, grå Øjne. Hun rejste sig fra sin Stol henne ved Kaminen og lagde sin Håndten og sit Garn fra sig på Stolen, idet hun med Undren stirrede på ham.

Nu førte Olaf ham hen til hende. »Dette er min Søster Ragnhild,« sagde han til ham. »Hun er nogle år ældre end jeg. Hun blev, da den grumme Digedød bortrev vore Forældre, min anden Moder og styrer nu mit Hus.«

Peder bøjede sig med en Belevenhed og sagde med en Finhed, der var som en fremmed Vare på Rangvaldsgård:

»Man har kun nødig at træde over Tærskelen og kaste et Blik på denne Stue for at skønne, at her råder en huslig og ædel Kvinde.«

Blodet skød op i Ragnhilds blege Kinder, men hendes Øjne lyste ikke af Velbehag. Hun så på den fremmede med et skarpt, mistænksomt Blik, rakte ham tøvende Hån-den og sagde kort og tørt:

»Vær velkommen da!«

»Men Guds Kors,« udbrød Hans, »vi må skaffe Manden nogle tørre Klæder; du kom jo i Land så våd som en druknet Mus,« føjede han til, idet han lagde sin Hånd på Peders Arm.

»Gøres ikke nødigt,« svarede denne; »mine Klæder ere alt halvt tørre. Får jeg stå lidt ved den raske Ild der, vil der snart ikke være en våd Tråd på min Krop.«

»Du er mindre kuldskær end de fleste andre Købmænd,« sagde Jakob Bilder og så forskende på ham.

»Sandt nok det,« udbrød Gervid og lo. »Når jeg tænker på, hvorledes gamle Kosfeldt — vor tyske Borgmester i Visby, må du vide — skabede sig, da han var her i Våren og fik sig en våd Trøje!«

»Nu,« svarede Peder, »er han gammel, kan han vel trænge til at hytte sig; men har han ellers nogen Sinde været en driftig Købmand og selv skibet med sine Varer, må han fordum have døjet mangen Tørn, om end ikke en så hård som min i Dag.«

»Du er kommen ung til Værket,« sagde Jakob i en mistænksom Tone.

»Ih nej,« svarede Peder, »somme have begyndt endda før,« hvorpå han søgte at lede Samtalen i et andet Spor.

Da de vare blevne bænkede ved Bordet og sad og langede til Grødfadet, kom selve Strandingen på Tale.

»Hvad var Skibets Navn?« spurgte Hans.

»Sankte Gjertrud,« svarede Peder, »og den hellige Kvinde stod skønt malet på Storsejlet med sin Stav i den højre Hånd og sin Kirke på sin venstre.«

»Det er ret så,« svarede Gervid,« »vi have hende ligeså hugget i Sten over Indgangsdøren til Nederlændernes Kapel ude i Visby.«

»Men hvad er det for en Kirke, hun bærer på sin Hånd?« spurgte Jakob Bilder og så på Peder med sine plirende Øjne.

»Det er Nivelle Kloster i Brabant, hvor den hellige Kvinde levede og døde.«

»Nu, nu,« sagde Jakob med mindre Mistillid i sit Blik; »jeg ser, at du kender dine Helgene!«

»Men hun evnede ikke at frelse os,« svarede Peder, »uagtet Skipperen, Bernhard Reper, en såre gudfrygtig Mand, faldt på sine Knæ, da Stormen brød løs, og med høj Røst lovede hende et skønt, nyt Alterklæde, om hun vilde føre os uskadte med Skib og Ladning til Visby.«

»Dog bjærgede hun dig,« sagde Hans.

»Nej,« svarede Peder og slog Kors for sig, »det gjorde vel min Helgen.«

»Sankt Peder,« sagde Hans; »nu ja, han er en af de stærkeste. Men hvorledes gik det til, at du blev frelst; det times ikke en af tusinde i sligt Vejr og på denne Kyst.«

»Jeg gik til Tops, da Skibet krængede,« svarede Peder, »og blev slynget mod Klinten. Men visselig vilde Bølgen have taget mig med sig igen, var ikke min Vært, som sidder der, i det samme med stor Fare for sit eget Liv sprungen til og havde grebet min Hånd. Jeg er ham Tak skyldig derfor, og skal ingen Sinde glemme det, så længe jeg er oven Jorden.«

»Tal ikke derom,« svarede Olaf på så godt Tysk, som han formåede. »Jeg har gjort farligere Spring i mine Dage end det ned efter dig.«

Ragnhild tog ikke Del i Måltidet. Efter at hun med Fadeburspigens Hjælp havde dækket Bordet og sat Ølkanden og Krusene til Rette for Mændene, trak hun sig tilbage til sin Træstol ved Kaminen og gav sig til at spinde med sin Håndten. Man kunde se på hendes Ansigt, at hun med Opmærksomhed lyttede til Mændenes Samtale, og ofte rettede hun sit skarpe Blik på Peder Arnoldsøn.

Da Måltidet var til Ende, og Bønnen læst af Olaf selv, tog Hans ham til Side og talte et Par Ord med ham. Derpå gik han hen til Peder og sagde:

»Vil du følge med til mit Hjem og være min Gæst?«

»Det vil jeg gerne og siger Tak,« svarede Peder livligt, da han havde fundet stort Behag i Hans Eskildsøn; men derpå vendte han sig til Olaf og tilføjede: »om da min gode Ven og kære Redningsmand tillader det?«

»Hans Eskildsøns Ord ere en Lov for mig,« svarede Olaf, idet hans Øjne tindrede og Farven på hans Kinder forhøjedes; »og han sagde til mig: jeg vil have ham! Dit Selskab skulde være mig kært og til god Tidkort, tænker jeg, da jo en vidt berejst Købmand som du må have meget at fortælle, og nu bliver Aftenerne lange. Men jeg skal vide at finde dig i Eskelhem, og du vil vinde ved Byttet, thi Rangvaldsgård er kun en ringe Bo mod Gården i Eskelhem; der er hel kongeligt.« Ragnhild så forundret på sin Broder, fordi han ellers var en ordknap Mand. Han havde sjælden holdt så lang en Tale, og denne gik endda i det tyske Mål.

»Ragnhilds øl er stærkt og godt,« sagde Hans leende, »det må være gået Olaf til Hovedet. Der sidder ingen Konger på denne Ø; ikke heller findes her kongelige Mænd eller Hofskik. Vi Goter ere fri Mænd og alle lige gode.«

»Men dog ikke alle lige rige på Gods og Anseelse,« sagde Jakob Bilder, idet han plirede med Øjnene; han var nemlig nidkær på Hans over dennes større Rigdom og den Folkeyndest, han nød.

»Nu, Jakob,« svarede Hans roligt, »har jeg noget forud for dig deri, så bærer jeg et større Ansvar; men nu nok af den Snak! Du må vide, fremmede,« tilføjede han, idet han vendte sig til Peder Arnoldsøn, »at vil du være min Gæst, må du tage til Takke. Der vil ikke blive bredt Fløjlshynder under dig i Eskelshem; men Hjem er dog aldrig så armt, det er dog varmt.«

»Et sandt Ord det,« udbrød Peder, »og det har en frydefuld Klang for en skibbruden og hjemløs Mand som mig.«

Da Stormen stillede af, og det var blevet stjerneklart, besluttede de straks at bryde op.

Hangvar, som siddende ved den nederste Bordende havde deltaget i Måltidet, fik nu Befaling til at føre Hestene frem, og Olaf lod sin egen sadle til Peder.

»Kom nu snart over til vort,« var Hans Eskildsøns sidste Ord til Olaf, da de red ud af Gården.

Jakob Bilder og Gervid agtede at blive Natten over på Rangvaldsgård. Siddende ved Ildstedet samtalede de en Stund med Olaf og Ragnhild om denne Aftens Hændelser.

»Vi fik ringe Bytte af den Stranding,« sagde Gervid; »kun en Grønskolling med en lille Taske ved Bæltet og trængende til Føde.