MR. MIDSHIPMAN EASY

AF

KAPTAJN MARRYAT

Oversat af J. P. V. PETERSEN

Illustreret af Fred. Pegram

KØBENHAVN

FORLAGT AF V. PIOS BOGHANDEL — Povl Branner — 1916

FØRSTE KAPITEL.

Som Læseren vil finde meget fornøjeligt.

Mr. Nicodemus Easy var en Gentleman, der boede nede i Hampshire, var gift og sad i meget gode Kår. De fleste Ægtepar finder, at det er en meget nem Sag at få en Flok Børn, men ikke altid fuldt så let at ernære dem. Mr. Easy var aldeles ikke besværet i så Henseende, da han ingen Børn havde, men han vilde så inderlig gerne have haft nogle, ligesom de fleste Folk attrår det, de ikke kan opnå. Efter ti års Forløb opgav Mr. Easy enhver Tanke herom som et forfængeligt Ønske. Filosofien siges at kunne trøste et Menneske i Skuffelse og Modgang, skønt Shakespeare påstår, at den ikke hjælper for Tandpine*); så slog Mr. Easy sig altså på Filosofien, den allerbedste Syssel, et Menneske kan gribe til, når han ikke duer til andet; thi det må såmænd være en meget uduelig og indskrænket Person, der ikke kan vrøvle.

*) I »Stor Ståhej for ingen Ting«: »Thi aldrig fandtes der en Filosof, som var tålmodig, når han havde Tandværk.« (Lembckes Overs.) 

Der gik dog nogen Tid, inden Mr. Easy kunde fatte en afgørende Beslutning om, hvad Slags hans Vrøvl skulde være af, men endelig bestemte han sig for Menneskerettighederne, Frihed og Lighed og alt hvad hermed stod i Forbindelse, hvorledes alle og enhver var født til at arve deres Part af Jorden, en Rettighed, der for nærværende Tid kun godkendes i en vis Udstrækning, det vil sige gælder kun for en Længde af omtrent seks Fod, thi vi arver allesammen den Grav, vi bliver lagt i, og den får vi ubestridt Lov til at overtage i Arv og Eje. Men ingen vilde låne Øre til Mr. Easys Filosofi. Kvinderne vilde ikke anerkende Mændenes Rettigheder, om hvem de erklærede, at de altid fejlede og havde Uret; og da de Herrer, som kom og besøgte Mr. Easy, alle var Mænd, der ejede noget, kunde de ikke fatte Fordelene af at dele med dem, der ingen Ting havde. Imidlertid lod de ham drøfte og undersøge Spørgs-målet, medens de undersøgte hans Portvin. Vinen var god, om end hans Bevisgrunde ikke var det, og vi må tage Tingene, som vi finder dem, i denne Verden.

Medens Mr. Easy snakkede Filosofi, spillede Mrs. Easy Patience, og de var et meget lykkeligt Par, der red Side om Side på deres Kæpheste, uden at den ene nogen Sinde blandede sig i den andens Sager. Mr. Easy vidste, at hans Hustru ikke kunde forstå ham, og derfor ventede han heller ikke, at hun skulde høre synderlig opmærksomt efter; og Mrs. Easy brød sig ikke om, hvor meget hendes Mand snakkede og vrøvlede, når hun blot ikke blev forstyrret i sit Spil. Gensidig Overbærenhed og Hensynsfuldhed sikrer altid huslig Lykke.

Der var også en anden Grund til, at de kom så godt ud af det med hinanden. Ved ethvert omtvistet Spørgsmål overlod1 Mr. Easy stadig Afgørelsen til Mrs. Easy, idet han sagde hende, at hun skulde få sin Vilje — og det huede hans Kone; men da Mr. Easy altid, når det kom til Stykket, sørgede for at få sin Vilje sat igennem, var han lige så tilfreds. Sandt nok, Mrs. Easy havde for længe siden opdaget, at hun ikke fik sin Vilje ret langt, men hun var en føjelig, eftergivende Natur, og da det, i de ni af ti Tilfælde kun havde lidt at sige, hvorledes Sagerne blev ordnede og udførte, var hun fuldstændig fornøjet med, at han føjede sig efter hende, så længe de endnu kævledes om Afgørelsen. Mr. Easy havde indrømmet, at hun havde Ret, og hvis han, lig alle andre Mænd, vilde bære sig galt ad, hvad skulde vel så en stakkels Kone gøre? Med en Dame af en så rolig Karakter, er det let at forstå, at Mrs. Easys huslige Lykke ikke let blev forstyrret. Men, som Folk før har bemærket, der er en Omskiftelighed og Ubestandighed i de menneskelige Forhold. Henimod Slutningen af deres Ægteskabs ellevte år beklagede Mrs. Easy sig for første Gang over, at hun ikke kunde nyde sin Frokost. Fruen havde nu sådan sine egne Anelser og Formodninger om, hvorledes det var fat med hende, alle andre mente, at Sagens sande Sammenhæng var hævet over al Tvivl, alle undtagen Mr. Easy; han, den brave, troskyldige Mand, tænkte kun lidt på, at hans Storhed modnedes*); han havde sat sig det fast i Hovedet, at det ikke var nogen let Sag at få sig en Arving, og han havde aldrig taget med i sine Beregninger, at der kunde fore-gå en Forandring i hans Kones Figur. Man kunde have lagt til og trukket fra, divideret og multipliceret den, så meget man vilde; da den var lig Nul, vilde Facit altid blive det samme.

*) Citat af Shakespeares ”Henrik d. 8”

Mrs. Easy var heller ikke ganske sikker i sin Sag; — hun troede, at det vel nok kunde hænge således sammen, og så var der ikke noget at sige; men det kunde også være en Fejltagelse, ligesom Mrs. Trunnions i Romanen**), og derfor sagde hun intet til sin Mand om den Ting. Endelig fik Mr. Easy da Øjnene op, og da han ved at udspørge sin Kone erfarede den forbavsende Sandhed, spilede han sine Øjne endnu mere op, knipsede med Fingrene og dansede af Glæde, ligesom en Bjørn på glohede Jernplader, hvorved han godtgjorde, at forskellige årsager kan i to Tilfælde på een og samme Tid frembringe lignende Virkninger. Bjørnen danser af Smerte, Mr. Easy af Glæde, og fremdeles, når der er noget, vi er ligegyldige ved eller ikke bryder os om, knipser vi med Fingrene ad det, og når vi er ude af os selv af Glæde og kan få, hvad vi har Lyst til, så knipser vi også med Fingrene. To Måneder efter, at Mr. Easy havde knipset med sine Fingre, følte Mrs. Easy ingen Lyst og Tilbøjelighed til at knipse med sine, hverken af Ligegyldighed eller Glæde. Sagen var, at Mrs. Easys Tid var kommen til at lide, hvad Shakespeare kalder »den søde Dom, som Kvinderne må bære«***); Mrs. Easy erklærede, ligesom alle de andre af hendes Køn, »at alle Mandfolk var Løgnere«, og da navnlig Digterne.

**) ”Peregrine Pickle” af Smollet.

***) Shakespeare ”Tvillingerne” (Comedy of errors)

Men medens Mrs. Easy led, var Mr. Easy i den syvende Himmel af lutter Henrykkelse; han lo af Pinen og Smerten, som alle Filosofer gør, når det er andre og ikke dem selv, der lider.

Efter behørig Tids Forløb skænkede Mrs. Easy sin Mand en smuk Dreng, hvem vi presenterer for Læserne som vor Helt.

ANDET KAPITEL.

Hvori Mr. Easy, som sædvanlig, får sin Vilje.

Den fjerde Dag efter Mrs. Easys Nedkomst tog Mr. Easy, der sad i en Lænestol ved Siden af hendes Seng, Ordet for en Bemærkning, der lød således: »Kære Mrs. Easy, jeg har siddet og tænkt på det Navn, jeg skal give dette Barn.«

»Navn, Mr. Easy! hvilket Navn vil du vel give det uden dit eget?«

»Nej, vist ikke, kære Kone,« svarede Mr. Easy; »man kalder nok alle Personnavne Proprier, men jeg synes ikke, at mit er propert. Det er det mest uskønne i hele Vejviseren.«

»Så, hvad er der da i Vejen med det, Mr. Easy?«

»Der er det i Vejen, at det kommer til at gå ud over mig, lige så vel som over Drengen, Nicodemus er et langt Navn at skrive i sin fulde Længde, og Nick er simpelt. Desuden, da der så vil være to, som hedder Nick, vil man naturligvis kalde min Dreng unge Nick, og jeg bliver så selvfølgelig tituleret gamle Nick*), som vil være rent djævleblændt.«

»Ja, Mr. Easy, lad så da i al Fald mig vælge Navnet.«

»Det skal du også have Lov til, kære Kone, og det var i den Hensigt, at jeg så tidlig har bragt dette Æmne på Bane.«

»Jeg tror, Mr. Easy, at jeg vil opkalde Drengen efter min salig Fader — han skal hedde Robert.«

»Meget vel, kære Kone, når du ønsker det, så skal han hedde Robert. Du skal få din Vilje. Men jeg tror nok, min søde Pige, at du ved lidt Eftertanke vil indrømme, at der med gyldig Grund kan rejses afgørende Indvendinger imod det.«

»Indvendinger, Mr. Easy?«

»Ja, kære Kone; Robert kan være et meget godt Navn; men du må betænke Følgerne, han er sikker på at blive kaldt Bob.«

»Nu vel, kære Mand, sæt også, man vil kalde ham Bob, hvad så?«

»Jeg kan ikke udholde den blotte Tanke, kære Kone. Du glemmer rent, hvad det er for en Egn, vi bor i, Bakkerne her omkring vrimler jo af Får.«

»Hvad kan Får have med et Døbenavn at gøre, Mr. Easy?«

»Ja, se, der har vi det; Kvinderne tager aldrig Hensyn til de mulige Følger. Kære Kone, de har en hel Del at gøre med Navnet Bob. Jeg vil henvise til hvilken som helst Landmand her i Grevskabet og få hans Erklæring, om ikke ni og halvfemsindstyve Hyrdehunde af hundrede hedder Bob. Hør nu efter: Dit Barn er ude et eller andet Sted, på Marken eller i Anlægene; du vil have fat på ham og kalder på ham. Men hvad finder du i Stedet for Barnet ? En halv Snes Køtere i det mindste, der kommer løbende hen til dig, alle lydende Navnet Bob, og logrende med deres Stumphaler. Du ser, kære Kont, det er en Ubehagelighed, man ikke kan løbe let hen over. Du stiller dm eneste Søn lige med de umælende Kreaturer ved at give ham et Døbenavn, som alle Hundene i Grevskabet har fået Eneret på at bære på Grund af, at det er så særdeles kort. Giv ham ethvert andet Navn, du vil, jeg skal ikke sige det mindste derimod, men i dette ene Tilfælde må du tillade mig at nedlægge mit bestemte Veto.«

»Ja, ja da, lad mig se — jeg skal tænke på det, Mr. Easy; lige i dette Øjeblik gør mit Hovede så ondt.«

»Jeg skal tænke for dig, kære Kone. Hvad siger du til John?«

»O nej dog, Mr. Easy, det er sådan et almindeligt Navn.«

»Det er et Bevis på dets Folkelighed, min Engel. Det er bibelsk — vi har Apostlen Johannes og Johannes den Døber — vi har et Dusin Paver, der alle hed Johannes. Det er kongeligt — vi har en Mængde Konger, der hed John — og desuden er det kort og klinger ærligt og mandigt.«

»Ja, det er ganske sandt, kære Ven; men så vil Folk kalde ham Jack.«*)

*) Ligesom: ”Hans”.

»Nå ja, vi har haft flere berømte Personer, der hed Jack. Der var — lad mig en Gang se — der var Jack Jættebane**) og Jack Bønnestage — og Jack — Jack«--

**) Helten i en børnebog.

»Jack Spratt,« svarede Mrs. Easy.

»Ja, og Jack Cade,***) Mrs. Easy, den store Oprører — og den trefingrede Jack, Mrs. Easy, den navnkundige Neger — og fremfor alt, Jack Falstaff — den vittige Jack Falstafff).«

***) Jack Cade fra Ashford under Henrik d IV.

»Jeg troede, Mr. Easy, at det var mig, der skulde have Lov til at vælge Navnet.«

»Ja, det skal du også have Lov til, min kære; jeg overlader det aldeles til dig. Gør, som du selv vil; men du kan stole på, John er det rette Navn. Er det ikke, kære Kone?«

»Det er den Måde, du altid behandler mig på, Mr. Easy; du siger, at du overlader det til mig, og at jeg skal få min Vilje, men jeg får den aldrig. Jeg er vis på, at Barnet bliver døbt John.«

»Ja, kære Kone, det skal være, sådan som du vil have det. Nu husker jeg, der var flere græske Kejsere, som hed John; men det må du nu afgøre med dig selv, kære Kone.«

»Nej, nej,« svarede Mrs. Easy, som befandt sig ilde og ikke mægtede at fortsætte Striden længer; »jeg opgiver det, Mr. Easy. Jeg ved, hvorledes det vil gå, som det altid går, du giver mig Lov til at råde, ligesom Folk giver deres Børn Guldmønter, det skal være deres Penge, men de må ikke give dem ud. Kald ham bare John.«

»Der kan du selv se, kære Kone; sagde jeg dig ikke, at du ved nærmere Overvejelse vilde være af min Mening? det vidste jeg nok, du vilde. Jeg har givet dig Lov til at råde, og du siger mig, at jeg skal kalde ham John, så nu er vi begge af samme Mening, og så er det Spørgsmål afgjort.«

»Jeg kunde have Lyst til at sove, Mr. Easy; jeg befinder mig langt fra vel.«

»Du skal altid få Lov til at gøre, som du vil, kære Kone,« svarede Manden, »og få din Vilje i alt. Det er mig den største Glæde og Fornøjelse, når jeg kan føje mig efter dine Ønsker. Jeg vil gå ned i Haven. Farvel, kære Kone.«

Mrs. Easy svarede ikke, og Filosofen gik ud af Stuen. Som man vel kan tænke sig, blev Drengen næste Dag døbt John.

TREDJE KAPITEL.

I hvilket vor Helt må afvente Udfaldet af en Undersøgelse.

Læseren vil måske lægge Mærke til, at i Almindelighed er alle mine første Kapitler meget korte, men tiltager i Længde, efterhånden som Værket skrider frem. Jeg anfører dette som et Bevis på min Beskedenhed og Mistillid til mig selv. I Førstningen er jeg ligesom en Fugleunge, der lige er kommen ud af Moderens Rede, jeg pudser og piller mine små Fjer og foretager kun korte Udflugter. Efterhånden får jeg mere og mere Selvtillid og svinger mig på Flugt over Høje og Dale.

Det er meget vanskeligt at få noget interessant ind i et Kapitel, der handler om de spæde Barndomsdage. Den samme Ensformighed findes hos alle Børn, indtil de rigtig udvikler sig. Vi kan derfor ikke sige meget om Jack Easy's tidligste Barndomsdage, han sugede og pattede og kastede Mælken op, medens Ammen kaldte ham en sød og velsignet Unge, så sov han og pattede videre igen. Han galede om Morgenen ligesom en Hane, brølede, når han blev vasket, stirrede på Lyset og rimpede Næse og skar Ansigter, når det vindede på ham. Seks Måneder gik med disse uskyldige Fornøjelser, så fik han korte Klæder på. Men her burde have været bemærket, at Mrs. Easy ikke selv så sig i Stand til at amme sit Barn, og det blev derfor nødvendigt at sørge for, at hun fik en Stedfortræderske.

Et almindeligt Hverdagsmenneske vilde have ladet sig nøje med den Anbefaling, han fik af Lægen, der kun ser på det ene fornødne i denne Henseende, nemlig tilstrækkelig og sund Næring for Barnet; men Mr. Easy var Filosof og havde i den sidste Tid kastet sig over Kraniologien; og han talte meget vidtløftig og lærd med Doktoren om Virkningen af, at hans eneste Søn fik sin Næring fra en ubekendt Kilde. »Hvem ved,« bemærkede Mr. Easy, »om ikke min Søn med Mælken kan indsuge de allerværste Lidenskaber i den menneskelige Natur?«

»Jeg har undersøgt hende,« svarede Doktoren, »og kan med god Samvittighed anbefale hende.«

»Den Undersøgelse er kun en forberedende Indledning til en langt vigtigere,« svarede Mr. Easy. »Jeg må selv undersøge hende.«

»Undersøge hvem, Mr. Easy?« udbrød hans Hustru, som atter havde lagt sig på Sengen.

»Ammen, kære Kone.«

»Hvad vil du undersøge, Mr. Easy?« vedblev Fruen.

»Hendes Hovede, min kære,« svarede Ægtemanden. »Jeg må skaffe mig Kundskab om, hvilke Tilbøjeligheder hun har.«

»Jeg synes, du gjorde bedst i at lade hende i Fred, Mr. Easy.

Mr. Easy havde meget travlt med at jage sine Fingre gennem hendes Hår.

Hun kommer her hen i Aften, og jeg skal nok spørge hende ordentlig ud. Hvad ved De om dette unge Væsen, Doktor Middleton?«

»Jeg ved, Frue, at hun er sund og stærk, ellers vilde jeg ikke have valgt hende.«

»Men har hun et godt Rygte på sig?«

»Jeg kender virkelig kun meget lidt til hendes Rygte, Frue; men De kan jo forhøre Dem nærmere om hende, så meget De lyster. Samtidig hermed bør jeg dog bemærke, at hvis De er altfor nøjeregnende i det Punkt, vil De have nogen Vanskelighed med at få opdrevet en Amme.«

»Ja, nu får jeg jo at se,« svarede Mrs. Easy.

»Og jeg vil føle,« svarede Manden.

Denne Samtale afbrødes ved, at den selvsamme Person, som Talen var om, ankom, blev anmeldt af Stuepigen og ført ind. Det var en køn, blomstrende Kvinde med et friskt og sundt Udseende, kejtet og forlegen i sit Væsen, og efter det Ydre at dømme ikke overvættes kløgtig; der var mere af Duen end af Slangen i hendes Ansigtsudtryk.

Mr. Easy, der var meget forhippet på at komme til at anstille sine egne Undersøgelser og gøre sine egne Opdagelser, var den første, der tog Ordet. »Unge Kvinde, kom herhen, jeg vil gerne undersøge Deres Hovede.«

»Å! Gud bevares, det er ganske rent, kan jeg forsikre Dem,« udbrød Ammen og gjorde et Kniks.

Doktor Middleton, der sad imellem Sengen og Mr. Easys Stol, gned sig i Hænderne og lo.

Imidlertid havde Mr. Easy løst Båndet og taget Huen af den unge Kvinde og havde meget travlt med at jage sine Fingre gennem hendes Hår, hvorved Pigens Ansigt udtrykte Frygt og Forbavselse.

»Det glæder mig at bemærke, at De besidder en stor Godmodighed.«

»Ja,« svarede Pigen med et Kniks.

»Og ligeledes Ærbødighed.«

»Tak, Sir.«

»Beskedenheds- og Sømmeligheds-Organet er stærkt udviklet.«

»Ja, Sir,« svarede Pigen smilende.

»Det er et ganske nyt Organ,« tænkte Dr. Middleton.

»Philoprogeniturorganet er meget fremtrædende.«

»Med Tilladelse, Sir, det ved jeg ikke hvad er,« svarede Sara med et Kniks.

»Ikke desmindre har De givet os et praktisk Bevis herpå. Mrs. Easy, jeg er færdig og velfornøjet. Har du nogle Spørgsmål at gøre hende? Men det er for Resten ganske unødvendigt.«

»Ja, det har jeg rigtignok, Mr. Easy. Sig mig, hvad hedder du, min Pige?«

»Sara, til Tjeneste, Frue.«

»Hvorlænge har du været gift?«

»Gift, Frue?«

»Ja, gift.«

»Ja, med Tilladelse, Frue, jeg er kommen for Skade, Frue,« svarede Pigen og slog Øjnene ned.

»Hvad for noget, har du ikke været gift?«

»Nej, Frue, endnu ikke.«

»Gud forbarme sig! Dr. Middleton, hvad kan De dog tænke på med at bringe denne Person herhen?« udbrød Mrs. Easy. »Ikke gift, og hun har et Barn!«

»Med Forlov, Frue,« afbrød Sara hende med et Kniks, »det var et ganske lille bitte et.«

»Et ganske lille bitte et!« udbrød Mrs. Easy.

»Ja, Frue, det var såmænd meget lille, og det døde, straks efter at det var født.«

»Å! Doktor Middleton! — hvad tænker De dog på, Dr. Middleton?«

»Kære Frue,« udbrød Doktoren, idet han rejste sig fra sin Stol; »det er den eneste Person, som jeg kunde finde, passende til Deres Barns Tarv, og fæster De hende ikke, kan jeg ikke indestå for dets Liv. Sandt nok, man kunde måske have opdrevet en gift Kone; men gifte Koner, der har de moderlige Følelser, som de bør have, vil ikke forlade deres egne Børn; og som Mr. Easy påstår, og som De også selv synes at antage, den Næring, Deres Barn får, kan måske have Indflydelse på dets Temperament og åndelige Anlæg, og derfor anser jeg det for mere rimeligt, at det vil tage Skade af Mælken, det fik af en gift Kone, der for Fordels Skyld vil forlade sit eget Barn, end når det bliver ammet af hende her. Det Uheld, der har ramt denne unge Kvinde, er ikke altid et Bevis på et slet Hjerte, men på en stærk Tilbøjelighed og tossegod Enfoldighed.«

»De har Ret, Doktor,« svarede Mr. Easy, »og hendes Hoved beviser, at hun er et bly og beskedent ungt Kvindemenneske med stærk religiøs Følelse, blid Karakter, og hvad der ellers udfordres.«

»Hovedet kan for mig bevise, hvad det vil, Mr. Easy, men hendes Vandel fortæller en hel anden Historie.«

»Hun egner sig godt til Pladsen, Frue,« vedblev Doktoren.

»Og med Deres Tilladelse, Frue,« tog Sara atter til Orde; »det var sådan et lille et.«

»Skal jeg forsøge, hvad Glutten vil sige, Frue?« spurgte Barnepigen, som hidtil havde stået tavs og hørt efter, hvad der blev sagt. »Den patter sådan på sine Fingre, det lille Pus, og har sin søde, lille Hånd helt nede i Halsen.«

Dr. Middleton tilnikkede hende det fornødne Samtykke, og et Par Sekunder efter havde Master John Easy suget sig fast ved Sara som en Igle.

»I du Fredsens, hvor du er sulten! — så, så, tøv lidt, giv Tid, den er nær ved at kvæles i det, det lille Pus!«

Mrs. Easy, der lå på sin Seng, stod op og gik hen til Barnet. Den første Følelse, der besjælede hende, var Misundelse over, at en anden skulde have en sådan Glæde, der var hende nægtet; den næste Følelse var Fryd over den Tilfredsstillelse, den lille ytrede. Et Par Minutter efter lagde Barnet sig tilbage og faldt i en dyb Søvn. Mrs. Easy var tilfreds og beroliget, de moderlige Følelser besejrede alle andre, og Sara blev fæstet, som det sig hør og bør.

For ikke at gøre for meget ud af det, men fatte os i Korthed, har vi sagt, at Jack Easy efter seks Måneders Forløb fik korte Klæder på. Han begyndte snart efter at kravle og vise sine Ben frem, og det så uanstændigt, at det var åbenbart, at han ikke med Saras Mælk havde indsuget nogen Blufærdighed; han lod heller ikke til at have fået nogen Ærbødighed eller Godmodighed i Arv efter hende; thi han gramsede efter alt, krammede Kattekillingen halvt ihjel, kradsede sin Moder og rykkede sin Fader i Håret, og til Trods for alt dette, erklærede dog hans Fader og Moder og samtlige Tyende, at han var det smukkeste og sødeste Barn i hele Verden. Men hvis vi skal fortælle alle de vidunderlige Tildragelser i Jacks Barndom lige fra hans Fødselsstund og til Syvårs-Alderen, således som de er blevet optegnet af Sara, der vedblev med at være hans Goldamme, efter at han var blevet vænnet fra, vilde det i det mindste optage tre Folio-bind. Jack blev opdraget på samme Måde, som enhver anden, der er det eneste Barn — det vil sige, han fik sin Vilje i alt.

FJERDE KAPITEL.

Hvori Doktoren ordinerer Skolegang som Lægemiddel for en skåren Finger.

»Har De ikke tænkt på at sætte Drengen i Skole, Mr. Easy?« sagde Dr. Middleton, der af en Rideknægt på en skumbedækket, sveddryppende Hest var blevet anmodet om at komme hen til Forest Hill straks, altså til Mr. Easys Ejendom, og som ved sin Ankomst havde erfaret, at Master Easy havde skåret sig i Tommelfingeren. Man skulde have troet, at han havde skåret Hovedet af sig, at dømme efter den Ståhej og Forvirring, der herskede i hele Huset — Mr. Easy gik meget ængstelig og urolig op og ned ad Gulvet, Mrs. Easy havde megen Møje med at holde sig fra at falde i Afmagt, og alle Pigerne nussede og puslede trippende omkring Mrs. Easys Stol. Alle lod til at være betaget af Uro og Bekymring, undtagen selve Master Jack Easy, der med en Klud om Fingeren og sit Forklæde plettet med Blod legede med sine Kirsebærstene og ikke brød sig en Døjt om det hele.

»Nå, hvad er der i Vejen, lille Ven?« sagde Dr. Middleton, da han trådte ind ad Døren og henvendte sig med sit Spørgsmål til Jack, som den fornuftigste af samtlige tilstedeværende.

»Å, Dr. Middleton,« afbrød Mrs. Easy ham, »han har snittet sig i Hånden, og jeg er vis på, at en Nerve er overskåret, og så Mundklemmen —«

Doktoren svarede ikke, men undersøgte Fingeren; Jack Easy vedblev at lege med højre Hånd.

»Har De sådan noget her i Huset som et Stykke Hæfteplaster, Frue?« spurgte Doktoren efter at have besigtiget Fingeren.

»Jo, jo — løb, Mary, — skynd dig, Sara!« Et Par Sekunder efter, kom Pigerne igen, Sara med Hæfteplasteret og Mary med Saksen.

»De kan være ganske rolig, Frue,« sagde Dr. Middleton, efter at have lagt Plasteret på; »jeg indestår for, at det ikke vil have nogen slemme Følger.«

»Var det ikke bedst, om jeg bragte ham ovenpå og lod ham lægge sig lidt?« spurgte Mrs. Easy, idet hun samtidig lod en Guinea glide ned i Doktorens Hånd.

»Det er aldeles ikke nødvendigt, Frue,« sagde Doktoren, »men det vil i alt Fald afholde ham fra at gøre flere Ulykker.«

»Kom, min søde Dreng, du hører nok, hvad Dr. Middleton siger.«

»Javel hørte jeg det,« svarede Jack, »men jeg vil ikke gå min Vej.«

»Kære Johnny — kom, mit Lam, — kom nu, søde Johnny.«

Johnny legede med sine Kirsebærstene og svarede ikke.

»Kom, Master Johnny,« sagde Sara.

»Gå væk, Sara,« sagde Johnny og gav hende en bagvendt.

»Nej, fy dog, Master Johnny!« sagde Mary.

»Johnny, min søde Barn,« sagde Mrs. Easy i en kælende Tone, »kom nu — gå nu med!«

»Jeg vil gå ned i Haven og få mig nogle flere Kirsebær,« svarede Johnny.

»Ja, kom da, mit søde Lam, og lad os gå ned i Haven.«

Master Johnny sprang ned af sin Stol og tog sin Moder ved Hånden.

»Hvor er det dog et sødt, ejegodt og lydigt Barn!« udbrød Mrs. Easy; »man kan lede ham ved en Tråd.«

»Ja, til at plukke Kirsebær,« tænkte Dr. Middleton.

Mrs. Easy og Johnny og Sara og Mary gik ned i Haven og lod Dr. Middleton ene med Mr. Easy, som havde forholdt sig tavs under hele dette Optrin. Nu var Dr. Middleton en snild og fornuftig Mand, der ikke gik ud på at bedrage nogen. Hvad det angik, at han tog en Guinea for at lægge et Stykke Hæfteplaster på, så var hans Samvittighed meget rolig i så Henseende. Hans Tid var lige kostbar, enten man lod ham hente, hvor der var noget at gøre, eller hvor der ingen Brug var for ham, og desuden ydede han Fattigfolk Hjælp uden at tage noget for det. Da han stadig kom der i Huset, havde han haft rig Lejlighed til at se en Del af Mr. John Easy og havde bemærket, at det var en modig, bestemt Dreng med gode, naturlige Anlæg, men som ved Faderens Særheder og Moderens Kæleri og Dæggerier var på gode Veje til at blive fordærvet. Så snart Fruen derfor var så langt borte, at hun ikke kunde høre, hvad der blev sagt, tog han sig en Stol og gjorde ovenstående i Begyndelsen af dette Kapitel anførte Spørgsmål, som vi vil gentage.

»Har De ikke tænkt på at sætte Drengen i Skole, Mr. Easy?«

Mr. Easy lagde Benene over Kors og foldede sine Hænder over Knæene, som han altid gjorde, når han skulde til at begynde Drøftelsen af en Sag.

»Det væsentligste, jeg har at indvende imod at sende en Dreng i Skole, Dr. Middleton, er dette, at jeg indser, at den tvungne Skole-tugt ikke blot strider imod Menneskerettighederne, men også stik imod al sund Fornuft. Man lader det ikke være nok med at anvende Straf, som dog i og for sig er fejlagtigt og et Brud på den sociale Retfærdighed, men man nedværdiger tilmed Drengenes Sind endnu mere ved at anbringe Straffen på det mest nedværdigede Legemsdel og føjer således Forhånelse til Tyranni. Naturligvis tilsigter man ved at sende en Dreng i Skole, at han skal gå frem i Dyd og gode Sæder ved Lærdom og Eksempel; men skal han lære Godmodighed af det bistre Blik og det straffende Tugtens Ris, der bliver svunget over ham — eller Overbærenhed af Lærernes Grusomhed — eller Tålmodighed, når hans Foresatte og Overordnede går ud af deres gode Skind og selv ikke har den mindste Tålmodighed — eller Blufærdighed og Sømmelighed, når hans Bag blottes for almindelig Beskuelse? Skal han ikke daglig læse en Lektie, som strider mod den Lighed, vi alle kan gøre Krav på at besidde, men som vi på en uretfærdig Måde er blevet berøvede? rlvorfor skal der være Forskel mellem den, der pisker, og den, der får Pisk? Er de ikke begge skabt i Guds Billede, begavede med den samme Fornuft og med lige Ret til det, Verden byder, og som det var Forsynets Bestemmelse skulde deles ligelig imellem alle? Er det ikke alle Menneskers hellige Arvelod, som til bedste for nogle få er bleven de mange tyrannisk og ugudelig berøvet, et Rov, man af tilvant Uretfærdighed og bibragte falske Lærdomme alt for længe fejgt og lumpent har fundet sig i? Er det ikke en Faders Pligt at bevare sin eneste Søn fra at indsuge disse farlige og nedværdigende Vildfarelser, der kun vil gøre ham til et Får i en ussel Hjord, hvis Medlemmer finder sig i at lide, når de blot kan leve sammen? Og bliver dog ikke netop disse samme Vildfarelser indpodede i Skolen og på en forkert Måde på tvungne Elevernes Sind og Tanke med Riset? Får de ikke deres første Undervisning i Slaveriet sammen med den første Undervisning i ABC, og bliver ikke deres Sind og ånd kuet derved, så den aldrig kan hæve sig igen, men stedse vil bøje sig for Despotisme, krybe for Højhed og Rang, tænke og handle efter andres Forskrifter og tavs fraskrive sig den hellige Lighed, der er vor sande, medfødte Adelsret? Nej, Sir, når de ikke kan lære Børn noget uden at tage deres Tilflugt til en sådan Grundvildfarelse som Pisk og Ris, så skal min Dreng aldrig i Skole.«

Og dermed kastede Mr. Easy sig i Stolen i den Formening, ligesom alle Filosofer, at han havde sagt noget meget kløgtigt.

Dr. Middleton kendte sin Mand og ventede derfor tålmodig, til at han havde udtømt hele sin Veltalenhed.

»Jeg vil indrømme,« sagde Doktoren endelig, »at alt det, De der siger, kan indeholde meget sandt; men tror De ikke, Mr. Easy, at De, ved ikke at lade en Dreng blive undervist, lader ham blive endnu mere modtagelig netop for denne samme Vildfarelse, De taler om? Det er kun Undervisning og Opdragelse, der kan besejre Fordomme og sætte et Menneske i Stand til at bryde Sædvanens Lænker. Lad os nu antage, at Riset bliver brugt, så er det dog på en Tid i ens Liv, da den unge Sjæl er så bøjelig, at den snart bliver ligegyldig derved; og når Barnet først har tilegnet sig de sædvanlige Begyndelsesgrunde af Børnelærdommen, vil De finde ham forberedt til at kunne modtage den Undervisning og de Lærdomme, De selv kan bibringe ham.«

»Jeg vil selv lære ham alt,« svarede Mr. Easy og lagde fyndig og bestemt Armene over Kors.

»Jeg betvivler ikke Deres Evne til at kunne gøre det, Mr. Easy; men uheldigvis vil De altid støde på en Vanskelighed, som De ikke kan komme ud over. Undskyld mig, jeg véd, hvad De duer til, og Drengen vilde sandelig være godt hjulpen med en sådan Lærer, men — hvis jeg må tale rent ud — så er det noget, De må vide, lige så vel som jeg, at Mrs. Easys moderlige Ømhed stedse vil være en Skranke for Deres Planers Fremme. Han er allerede så fordærvet af hende, at han ikke vil lystre, og uden Lydighed kan De ikke indprente ham noget.«

»Jeg indrømmer, højstærede, at der er en Vanskelighed til Stede i så Henseende; men moderlig Svaghed må så modarbejdes og overvindes af faderlig Strenghed.«

»Tør jeg spørge hvorledes, Mr. Easy? thi mig forekommer det umuligt.«

»Umuligt! Da skal jeg ved Gud nok få ham til at lystre, eller jeg skal —«. Her holdt Mr. Easy inde, førend Ordet »piske« var røget ham helt ud af Munden, »jeg skal nok finde på et Middel dertil, Dr. Middleton.«

Dr. Middleton betvang sin Lyst til at le og svarede: »At De nok vil finde på en eller anden Måde, hvorved De vil kunne op-nå den fornødne Magt og Myndighed over ham, tvivler jeg slet ikke om, men hvad vil Følgen blive? Drengen vil betragte sin Moder som en Beskytter og Dem som en tyrannisk Bøddel. Han vil fatte Afsky for Dem, og med denne Afsky vil han aldrig skænke Deres kostelige Lærdomme nogen Agtelse og Opmærksomhed, når han kommer til den Alder, at han kan forstå dem. Nu forekommer det mig imidlertid, at denne Vanskelighed, De har rejst, må kunne overvindes. Jeg kender en højst agtværdig gejstlig, som ikke bruger Riset; jeg vil skrive ham til og gøre ham det ligefremme Spørgsmål; og når så Deres Søn bliver fjernet fra den Fare, der opstår af Mrs. Easys overdrevne Overbærenhed, vil han i kort Tid kunne blive forberedt til at nyde godt af Deres langt vigtigere Undervisning.«

»Jeg synes nok,« svarede Mr. Easy efter et lille Ophold, »at det, De der siger, fortjener nærmere Overvejelse. Jeg indrømmer, at Drengen, som Følge af Mrs. Easys utidige, meningsløse Overbærenhed, er balstyrig og uregerlig og vil for Tiden ikke lystre mig; og hvis Deres Ven ikke anvender Riset, vil jeg tænke alvorlig på at sende min Søn John hen til ham, for at han der kan lære Begyndelsesgrundene. «

Doktoren havde opnået sin Hensigt ved at smigre Filosofen.

En Dag senere kom han tilbage med et Brev fra Skolemanden til Svar på et, han formentlig havde sendt ham, og hvori denne med Harme banlyste Brugen af Riset som noget, han aldrig anvendte; og da Ægtefællerne sås ved Tetid den Dag, meddelte Mr. Easy sin Hustru, hvad han agtede at foretage med sin Søn John.

»I Skole, Mr. Easy! hvad for noget, vil du sætte Johnny i Skole! et rent Barn, i Skole!«

»Ja, kære Kone, du må dog sikkert kunne sige dig selv, at da han er ni år gammel, er det på høje Tid, at han lærer at læse.«

»Å, han kan allerede næsten læse, Mr. Easy, jeg skal nok lære ham det. Kan han ikke, Sara?«

»Gud velsigne ham, jo det kan han såmænd, Frue; han fremsagde sine Bogstaver i Går.«

»Ak, Mr. Easy, hvad kan dog have sat dig det i Hovedet? Johnny, min søde Dreng, kom her hen — sig mig nu, hvad siger Bogstavet A? Du sang det i Morges nede i Haven.«

»Jeg vil have noget Sukker,« svarede Johnny og rakte Armen hen over Bordet efter Sukkerskålen, der stod så langt fra ham, at han ikke kunde nå den.

»Ja, min søde Dreng, du skal få et stort Stykke, hvis du vil sige mig, hvordan det hedder om A.«

»A var en And og svømmed' i en å,« svarede Johnny mut og trevent.

»Der kan du høre, Mr. Easy; og han kan gå hele Bogstavrækken igennem, — kan han ikke, Sara?«

»Jo, det kan han, den søde Dreng — kan du ikke, søde Johnny?«

»Nej,« svarede Johnny.

»Jo, du kan, mit Lam, du véd godt, hvad Bogstavet B siger. Véd du ikke?«

»Jo,« svarede Johnny.

»Der, Mr. Easy, ser du selv, hvad Drengen kan, og hvor lydig han er. Kom, søde Johnny, og sig os, hvad står der om B?«

»Nej, jeg gør ikke,« svarede Johnny, »jeg vil have mere Sukker;« og Johnny, som var krøbet op på en Stol, rakte sig hen ad Bordet for at nå det.

»Gud forbarme sig! Sara, træk ham ned, — han vælter Maskinen,« råbte Mrs. Easy. Sara tog et Tag i Johnny midt om Livet for at hale ham tilbage, men Johnny strittede imod og vilde ikke vide af denne Indblanding, vendte sig om på Ryggen, medens han blev liggende på Bordet, og sparkede Sara i Ansigtet, netop lige som hun gjorde et nyt fortvivlet Greb efter ham. Det Skub i modsat Retning, han gav sig selv ved at sparke ud, medens han lå på et glat Mahognibord, bragte hans Hoved i Berøring med Maskinen, som væltede over til den modsatte Side, og til Trods for at Mr. Easy hurtig fik flyttet sig, fik han dog tilstrækkelig meget koghedt Vand ned over Benene, nok til at skolde ham alvorlig og få ham til at stampe og bande på en meget ufilosofisk Måde.

Imidlertid havde Sara og Mrs. Easy fået Johnny fat og holdt nu begge på én Gang fast i ham, medens de råbte og tog på Vej. Smerten af Skoldningen og den Ligegyldighed, der vistes ham, var for meget for Mr. Easy; det kunde han ikke rolig finde sig i. Han snappede Johnny ud af deres Arme, og fuldstændig forglemmende sine Teorier om Lighed og Menneskerettigheder bearbejdede han ham uden Nåde og Barmhjertighed. Sara fløj til for at lægge sig imellem og fik derved et Slag, som ikke alene bragte hende til at se de tusende Stjerner, men hun tumlede endog om på Gulvet ved det. Mrs. Easy fik Krampe, og Johnny hylede, så man kunde høre ham en Fjerdingvej borte.

Hvor længe Mr. Easy vilde være bleven ved, er det umuligt at sige; men Døren gik op, og Mr. Easy løftede Øjnene i Vejret, medens han endnu tildelte sin Søn Revselsen, og så da Dr. Middleton stå der i stum Forbavselse. Denne havde lovet at komme til Te for at støtte og styrke Mr. Easys Bevisgrunde, om det gjordes behov; men det forekom ham rigtig nok at til de slående Argumenter, som Mr. Easy nu anvendte, behøvede han nu ingen Bistand. Imidlertid gav han dog ved Dr. Middletons Indtræden slip på Johnny, der nu lå og brølede på Gulvet. Sara blev også liggende, hvor hun var bleven strakt næsegrus i Gulvet, Mrs. Easy var trillet ned på Gulvet, Maskinen lå også på Gulvet, og om end Mr. Easy ikke var kastet i Gulvet, havde han dog ikke et helt Ben at stå på.

Aldrig er en Læge kommen mere belejlig for at aflægge Besøg. Mr. Easy var i Førstningen ikke så ganske rigtig af denne Mening, men hans Ben blev så smertefuldt, at han snart omvendte sig.

Som Pligten bød, lettede Dr. Middleton først Mrs. Easy op og lagde hende hen på Sofaen. Sara rejste sig, løftede Johnny op og bar ham sparkende og brølende ud af Stuen; til Gengæld for denne Opmærksomhed fik hun adskillige Bid af ham. Tjeneren, der havde meldt Doktoren, samlede Maskinen op, da det var det eneste, der hørte ind under hans Bestilling. Mr. Easy kastede sig gispende og stønnende af Smerte på den anden Sofa og Dr. Middleton var i største Forlegenhed med, hvor han skulde tage fat; han så, at Mr. Easy trængte til hans Hjælp, og at Mrs. Easy nok kunde undvære den; men hvorledes han skulde kunne forlade en Dame, der havde halvt virkelig og halvt forstilt Krampe, var en vanskelig Sag; thi når han forsøgte at fjerne sig fra hende, sparkede hun og slog om sig med Arme og Ben og skabede sig mere end før. Endelig ringede Dr. Middleton på Klokken, så Tjeneren kom og kaldte alle Pigerne ind, som derpå bar Mrs. Easy oven på, og nu kunde Doktoren pleje den eneste Patient, der virkelig trængte til hans Hjælp.

Mr. Easy forklarede ham med få Ord, hvorledes det hele var gået til, men afbrød dog jævnlig sin Tale med Udbrud af Smerte, idet Doktoren trak hans Strømper af. Ved de af Dr. Middleton anvendte Midler fik Mr. Easy snart legemlig Lindring; men hvad der ærgrede ham endnu mere, end at han havde fået sine Ben skoldede, var den Omstændighed, at Doktoren havde været Øjenvidne til hans Brud på Ligheden og Menneskerettighederne. Dr. Middleton lagde Mærke hertil og forstod også, hvorledes han skulde gyde Balsam i det Sår.

»Kære Mr. Easy, det gør mig meget ondt, at De har haft dette Uheld, for hvilket De kan takke Mrs. Easys tåbelige Overbærenhed med Drengen; men det glæder mig at se, at De har lagt Dem efter at opfylde de faderlige Pligter, den hellige Skrift indskærper os. Salomon siger, at »den, der sparer Riset, fordærver Barnet,« og mener dermed, at det er en Faders Pligt at revse sine Børn, og for Faderens Vedkommende er en sådan Handling ikke i Strid med Menneskerettighederne eller nogen naturlig Lighed, thi da Sønnen er en Del eller et Lem af Faderen, revser denne kun sit eget Jeg, og Beviset herfor er, at en Fader ved at revse sin Søn føler lige så megen Smerte ved denne Handling, som om han selv blev revset. Det er derfor ikke andet end Selvtugtelse, som Skriften strengt pålægger os.«

»Det er netop min Mening,« svarede Mr. Easy, inderlig glad over, at Doktoren så logisk havde reddet ham ud af Forlegenheden. »Men — han skal i Skole i Morgen, det har jeg fast besluttet.«

»Det har han Mrs. Easy at takke for,« genmælede Doktoren.

»Ja netop,« sagde Mr. Easy. »å, Hr. Doktor, nu kommer der Hede i mine Ben igen.«

»Bliv ved at bade dem med Vineddike og Vand, Mr. Easy, indtil jeg sender Dem en Salve, der vil skaffe Dem øjeblikkelig Lindring. Jeg skal se her hen i Morgen. Det er sandt, mens jeg husker det, jeg skal se til en lille Patient henne hos Mr. Bonnycastle; kan jeg gøre Dem en Tjeneste hermed, skal jeg gerne tage Deres Søn med mig.«

»Ja, det vil være en stor Tjeneste, Doktor,« svarede Mr. Easy.

»Ja så, højstærede, vil jeg gå op og se, hvorledes Mrs. Easy har det, og i Morgen skal jeg komme her hen Klokken ti. Jeg kan vente en Time. God Nat.«

»God Nat, Doktor.«

Doktoren fik en hård Dyst at bestå med Mrs. Easy. Han gjorde hendes Mands Uheld værre, end det var — han overdrev, da han fortalte, hvor vred han var, og rådede hende til på ingen Måde at sige et Ord til ham, før han var bleven rask og mere rolig i Sindet. Næste Dag gentog han denne Dosis, og til Trods for Saras Veråb og Mrs. Easys Tårer, som hun fældede, uden at turde vove at tale sin Sag, og til Trods for den heftigste Modstand af Master Johnny, der lod til at have en Anelse om, hvad der vilde komme, blev vor Helt sat ind i Dr. Middletons Vogn, og med Undtagelse af en Glasrude, som han sparkede ud af Vinduet med sine Fødder, for hvilken Bedrift Doktoren, nu da han havde ham ganske alene for sig selv, ordentlig varmede hans Øren, til han var næsten blind, blev han, uden at der hændte noget videre af Betydning, af Doktorens Tjener ført ind i Mr. Bonnycastles Dagligstue.

FEMTE KAPITEL.

Jack Easy bliver sat i Skole, hvor han ikke rises.

Master Jack var bleven kastet ned i en Stol af Doktorens Tjener, som, da han forlod ham, først så på sine Hænder, hvorfra Blodet randt på flere Steder, og så på Master Jack, hvem han betragtede med sammenbidte Tænder og sammenpressede Læber, der skulde sige så meget som, »bare jeg turde, så skulde jeg, nok sagt —!« Derpå gik han ud af Stuen og hen til Vognen, der holdt foran Døren, og viste sine Hænder til Kusken, der så meget medlidende ned til ham fra sin Buk, medens han samtidig til fulde delte sin Medtjeners Harme. Men vi må vende tilbage til Dagligstuen. Dr. Middleton gennemløb en Avis, medens Johnny sad på Stolen helt sammenkrøben og så ud som et rigtig stædigt Muletrug, med Fødderne oppe på det øverste Tværstykke og Knæerne næsten helt op til Næsen. Det var en lovende Discipel, samme Jack.

Mr. Bonnycastle trådte ind — en høj, rank, velskabt, smuk, sirlig Mand, med et fint, pudret Hoved, iført en højtidelig sort Dragt og Knæspænder, hans Linned var blændende hvidt, og han havde et ejendommeligt, venligt Udtryk i sit Ansigt. Når han smilede, fremviste han en Række Tænder så hvide som Elfenben, og hans milde blå Øjne var et non plus ultra af Blidhed. Han var det fuldendte Ideal af en Lærer, og det var umuligt at se ham og høre hans blide, behagelige Stemme, uden at man kom til at ønske, at alle ens Sønner var under hans Vejledning. Han var en ved lang Erfaring modnet Skolemand, flink og dygtig, og på den Tid, vi her taler om, havde han over hundrede Drenge under sin Varetægt. Han havde Ry for at opdrage dem godt, og mange af hans Elever steg hurtig til Vejrs i Rådet eller udmærkede sig i de højere Livsstillinger.

Dr. Middleton, der stod på en fortrolig Fod med Bonnycastle, rejste sig op, da denne trådte ind i Stuen, og de tog hinanden i Hånden. Middleton vendte sig hen imod det Sted, hvor Jack sad, pegede på ham og sagde: »Se der!«

Bonnycastle smilede. »Jeg kan ikke sige, jeg har haft værre Krabater, men jeg har haft dem, der var næsten lige så slemme. Jeg vil anvende Prometheus' Fakkel og snart bringe Liv i denne rå Masse. Kom og sid ned, Middleton.«

»Men,« sagde Doktoren, idet han atter tog Sæde, »sig mig en Gang, Bonnycastle, hvordan i al Verden vil De bære Dem ad med at sætte Skik på sådan en ubehøvlet Hvalp, når De ikke tager Deres Tilflugt til Riset?«

»Jeg har ikke megen Tro til Riset, og derfor tager jeg heller ikke min Tilflugt til det. Sagen er nemlig den, jeg har selv gået i Har-row Skole og var en rigtig Gavtyv. Jeg blev kaldt frem og fik Ris lige så tit, som de fleste Drenge i Skolen, og jeg kan tydelig huske, at jeg til syvende og sidst ikke brød mig det mindste om at få en Portion Ris. Jeg var bleven hårdhudet. Det går ud over den Legemsdel, som det batter mindst at prygle en Dreng på; det efterlader intet til at opfriske deres Hukommelse.«

»Da vilde jeg have været af en anden Formening.«

»Min kære Middleton, jeg kan frembringe langt mere Virkning ved én Gang Spanskrør end ved tyve Gange Ris. Læg vel Mærke til, Risene falder på en Legemsdel, der er mest i Ro, men med Spanskrøret tærsker man løs på alle Legemets Dele fra Hoved til Hæl. Når den første Svie af Riset er overstået, får man en vis død Fornemmelse i Bagdelen, og Smerten, der følger efter, er for intet at regne; hvorimod et godt, solidt Livfuld Spanskrør efterlader Mærker og Striber og Ømhed overalt og i alle Dele af Legemet, der skal medvirke til Musklernes Bevægelse. Efter en Portion Ris kan en Dreng godt løbe ud i Fritimen og tumle sig med sine Legekammerater lige så godt som før, men en god Overhaling af et Spanskrør har ganske andet at sige; han kan ikke røre et Lem af hele sit Legeme uden i mange Dage ved Smerten at blive mindet om den Afstraffelse, han har fået, og han tager sig rigtig godt i Agt for at blive kaldt frem igen og få sig en Overhaling til.«

»Kære Sir, jeg havde virkelig den Tro, at De var overordentlig lemfældig,« svarede Dr. Middleton leende. »Det glæder mig, at jeg har taget fejl.«

»Betragt en Gang det Drog, som sidder der, mere lig et Dyr end et fornuftigt Væsen; bilder De Dem ind, at jeg nogen Sinde kunde få Skik på ham uden strenge Forholdsregler? Tillad mig med det samme at sige Dem, at jeg anser min System for at være ubetinget det bedste. I de offentlige Skoler er Straffen ingen ordentlig Tugtelse; den er så lemfældig, at den bliver til Grin; hos mig er Straffen Straf i Ordets rette Forstand, og Følgen heraf er, at jeg langt sjældnere behøver at ty til den.«

»De er Terrorist, Bonnycastle.«

»De to stærkeste Drifter i vor Natur er Frygt og Kærlighed. Teoretisk tager det sig meget smukt ud at holde sig til den sidste, men i Praksis har jeg aldrig fundet, at den svarer Regning — og det af den bedste af alle Grunde, at vor Egenkærlighed er stærkere end vor Kærlighed til andre.