Virginia Woolf

Et rids af fortiden

På dansk ved

Karsten Sand Iversen

For to dage siden – helt nøjagtigt søndag den 16. april 1939 – sagde Nessa¹ at hvis ikke jeg begyndte at skrive mine erindringer, ville jeg snart være for gammel. Jeg ville være femogfirs og have glemt – jævnfør Lady Stracheys ulykkelige tilfælde.² Da det træffer sig sådan at jeg er led og ked af at skrive biografien over Roger, vil jeg måske bruge to-tre formiddage på at lave et rids.³ Der er flere vanskeligheder. For det første det enorme antal ting jeg kan huske; for det andet det antal forskellige måder erindringer kan skrives på. Som storlæser af erindringer kender jeg mange forskellige måder. Men hvis jeg begynder at gennemgå og analysere dem og deres fortrin og fejl, vil formiddagene – jeg kan ikke tage mere end højst to-tre – være væk. Så uden at standse op for at vælge min måde, sikker og vis på at den nok skal finde sig selv – eller at det ikke betyder noget hvis den ikke gør – begynder jeg: den første erindring.

Den handler om røde og purpurfarvede blomster på sort grund – min mors kjole; og hun sad enten i et tog eller en omnibus, og jeg på hendes skød. Derfor så jeg de blomster hun var iført, meget tæt på; og kan stadig se purpur og rødt og blåt, tror jeg, på den sorte baggrund; det har nok været anemoner. Måske var vi på vej til St Ives;⁴ efter lyset at dømme har det været aften, så det er mere sandsynligt at vi var på vej hjem til London. Men kunstnerisk er det bekvemmere at antage at vi var på vej til St Ives, for det fører til min anden erindring, som også lader til at være min første, og det er faktisk den vigtigste af alle mine erindringer. Hvis livet har en fod det står på, hvis det er en skål man fylder og fylder og fylder – så står min skål uden tvivl på denne erindring. Den handler om at ligge halvt sovende, halvt vågen i sengen i børneværelset i St Ives. Den handler om at høre bølgerne brydes, et, to, et, to, og sende et sprøjt af vand ind over stranden; og derpå brydes, et, to, et, to, bag et gult rullegardin. Den handler om at høre rullegardinet slæbe sit lille agern hen over gulvet når vinden blæste rullegardinet ud. Den handler om at ligge og høre dette sprøjt og se dette lys og føle at det næsten er umuligt at jeg er her; om at føle den reneste ekstase jeg kan forestille mig.

Jeg kunne tilbringe timer med at skrive det som det bør skrives, for at skildre den følelse som selv i dette øjeblik er meget stærk i mig. Men det ville mislykkes (medmindre jeg var forunderlig heldig); jeg tror kun det ville lykkes mig at være så heldig hvis jeg var begyndt med at beskrive Virginia selv.

Her rører jeg ved en af vanskelighederne for den der vil skrive erindringer – en af grundene til at så mange er mislykkede, selv om jeg læser mange. De udelader den person der oplevede tingene. Det skyldes at det er så svært at beskrive et hvilket som helst menneske. Så de siger: “Det her er hvad der skete”; men de siger ikke hvordan den person var der oplevede det. Og begivenhederne betyder meget lidt hvis ikke vi først ved hvem der oplevede dem. Hvem var jeg da? Adeline Virginia Stephen, næstældste datter af Leslie og Julia Prinsep Stephen, født den 25. januar 1882, nedstammende fra en lang række mennesker, nogle berømte, andre ukendte; født ind i en stor sammenhæng, født til ikke rige men velhavende forældre, født ind i en meget meddelsom, boglærd, brevskrivende, besøgende, velformuleret sen 1800-talsverden; hvis jeg gjorde mig ulejligheden kunne jeg altså skrive en hel del her, ikke bare om min mor og far men om onkler og tanter, fætre, kusiner og venner. Men jeg ved ikke hvor meget af det, eller hvilken del af det, der fik mig til at føle det jeg følte i børneværelset i St Ives. Jeg ved ikke hvor meget jeg adskiller mig fra andre mennesker. Det er endnu en vanskelighed for den der vil skrive erindringer. For at beskrive sig selv oprigtigt må man nemlig have et sammenligningsgrundlag; var jeg velbegavet, dum, smuk, grim, lidenskabelig, kold – ? Delvis fordi jeg aldrig gik i skole, aldrig på nogen måde konkurrerede med jævnaldrende børn, har jeg aldrig kunnet sammenligne min begavelse og mine mangler med andre menneskers. Men selvfølgelig var der én ydre grund til intensiteten af dette første indtryk: indtrykket af bølgerne og rullegardinets agern; følelsen, som jeg undertiden beskriver den for mig selv, af at ligge i en drue og se gennem en hinde af halvt gennemsigtigt gult – den skyldtes delvis de mange måneder vi tilbragte i London. Skiftet af børneværelse var en stor forandring. Og der var den lange togrejse; og spændingen. Jeg kan huske mørket; lysene; postyret når man skulle op i seng.

Men for nu at fæste tankerne på børneværelset – det havde en altan; der var en skillevæg, men den sluttede sig til altanen uden for min fars og mors soveværelse. Min mor kom gerne ud på sin altan i en hvid morgenkåbe. Der voksede passionsblomster på muren; det var store stjerneformede blomster med purpurstreger og store grønne knopper, delvis tomme, delvis fulde.

Hvis jeg var maler, ville jeg male disse første indtryk i lysegult, sølv og grønt. Der var det lysegule rullegardin; det grønne hav; og passionsblomsternes sølv. Jeg ville lave et billede der var kugleformet; halvt gennemsigtigt. Jeg ville lave et billede af buede kronblade; af skaller; af ting der var halvt gennemsigtige; jeg ville lave buede former der lod lyset trænge igennem men ikke gav et tydeligt omrids. Alt ville være stort og vagt; og det sete ville samtidig være hørt; der ville komme lyde gennem dette kronblad eller blad – lyde der ikke kunne skelnes fra syn. Lyd og syn synes at udgøre lige store dele af disse første indtryk. Når jeg tænker på den tidlige morgen i sengen, hører jeg også rågers hæse skrig falde fra stor højde. Lyden synes at falde gennem en elastisk, gummiagtig luft; som sinker den; som forhindrer den i at være skarp og tydelig. Kvaliteten af luften over Talland House syntes at ophæve lyd, lade den synke langsomt ned som var den fanget i et blåt gummiagtigt slør. De skræppende råger er en del af bølgerne der brydes – et, to, et to – og plasket når bølgen trak sig tilbage for så at samle sig igen, og jeg lå der halvt vågen, halvt sovende, og drog en ekstase ind jeg ikke kan beskrive.

Den næste erindring – alle disse erindringer om farve og lyd hænger sammen i St Ives – var langt mere robust; den var yderst sanselig. Det var senere. Den får mig stadig til at føle mig varm; som om alt var modent; summende; solbeskinnet; lugtende af så mange lugte på én gang; og de dannede alle en helhed som selv nu får mig til at standse op – som jeg dengang standsede op på vej ned til stranden; jeg standsede øverst oppe for at se ned på haverne. De lå sænket ned under vejen. Æblerne var i højde med ens hoved. Haverne udsendte en surren af bier; æblerne var røde og gyldne; der var også lyserøde blomster; og grå og sølvfarvede blade. Denne summen, nynnen, lugt, det var som om det hele trykkede vellystigt mod en eller anden hinde; ikke for at få den til at briste; men for at summe sådan en fuldkommen henrykkelse af glæde rundt om en at jeg standsede op, lugtede; kiggede. Men igen kan jeg ikke beskrive den henrykkelse. Det var henrykkelse snarere end ekstase.

Kraften i disse billeder – men dengang var syn altid så meget blandet sammen med lyd at billede ikke er det rette ord – kraften, under alle omstændigheder, i disse indtryk fører mig igen bort fra emnet. De øjeblikke – i børneværelset, på vejen ned til stranden – kan stadig være virkeligere end det indeværende øjeblik. Det har jeg lige afprøvet. For jeg rejste mig op og gik gennem haven. Percy var ved at grave aspargesbedet; Louie var ved at ryste en løber foran soveværelsesdøren. Men jeg så dem gennem det syn jeg så her – børneværelset og vejen ned til stranden. Til tider kan jeg mere fuldkomment end i formiddag vende tilbage til St Ives. Jeg kan nå ind i en tilstand hvor jeg tilsyneladende ser ting ske som om jeg var til stede. Det betyder formentlig at min hukommelse leverer det jeg havde glemt, så det virker som om det skete uafhængigt, skønt jeg i virkeligheden får det til at ske. I bestemte gunstige stemninger kommer erindringer – det glemte – op til overfladen. Forholder det sig faktisk sådan, er det så ikke muligt – tænker jeg tit – at ting vi har følt med stor intensitet, har en eksistens uafhængig af vores sind; i virkeligheden stadig eksisterer? Og er det tilfældet, er det så ikke muligt at der med tiden bliver opfundet en anordning der gør at vi kan udnytte dem? Jeg ser den – fortiden – som en allé der ligger bag os; et langt bånd af scener, følelser. For enden af alléen ligger stadig haven og børneværelset. I stedet for at huske en scene her og en lyd dér vil jeg sætte en stikprop i væggen; og lytte til fortiden. Jeg vil indfinde mig i august 1890. Jeg fornemmer at stærk følelse må efterlade sit spor; og at det bare er et spørgsmål om at opdage hvordan vi kan hægte os på den igen, så vi bliver i stand til at gennemleve vores liv fra begyndelsen.

Det særegne ved disse to stærke erindringer er imidlertid at de hver for sig var meget enkle. Jeg er knap bevidst om mig selv, kun om følelsen. Jeg er kun beholder for følelsen af ekstase, for følelsen af henrykkelse. Måske er det karakteristisk for alle barndomserindringer; måske forklarer det deres kraft. Senere føjer vi meget til følelser som gør dem mere komplekse; og derfor mindre stærke; eller om ikke mindre stærke, så mindre isolerede, mindre fuldstændige. Men i stedet for at analysere dette giver jeg her et eksempel på hvad jeg mener – min følelse for spejlet i entréen.

Der var et lille spejl i entréen i Talland House. Jeg husker at det havde en konsol med en børste på. Når jeg stod på tå, kunne jeg se mit ansigt i spejlet. Da jeg var seks, måske syv, fik jeg for vane at se på mit ansigt i spejlet. Men jeg gjorde det kun hvis jeg var sikker på at være alene. Jeg skammede mig over det. En stærk følelse af skyld forekom naturligt forbundet med det. Men hvorfor var det sådan? Én indlysende grund falder mig ind – Vanessa og jeg var begge det man kaldte drengepiger; det vil sige at vi spillede kricket, klatrede over klipper, klatrede i træer, havde ord for at være ligeglade med tøj og så videre. Måske ville det derfor have været i strid med vores drengepigekodeks at blive grebet i at se sig selv i spejlet. Men jeg tror min følelse af skyld stak en hel del dybere. Jeg er næsten tilbøjelig til at inddrage min bedstefar – Sir James, som engang røg en cigar, kunne lide det og derfor smed cigaren væk for aldrig at ryge en igen. Jeg er næsten tilbøjelig til at tro at jeg har arvet et træk af det puritanske, af Clapham-sekten.⁵ I alle tilfælde har spejlskammen holdt sig hele mit liv, længe efter at drengepigefasen var ovre. Jeg kan ikke pudre min næse offentligt nu. Alt vedrørende påklædning – prøve tøj på, træde ind i en stue i en ny kjole – skræmmer mig stadig; gør mig i det mindste undselig, genert, utilpas. “O, at kunne løbe over hele haven i en ny kjole ligesom Julian Morrell,” tænkte jeg for ikke så mange år siden på Garsington; da Julian lukkede en pakke op og tog en ny kjole på og hoppede rundt og rundt som en hare.⁶ Og dog var kvindelighed meget stærk i vores familie. Vi var berømte for vores skønhed – min mors skønhed, Stellas skønhed indgød mig så tidligt jeg kan huske, stolthed og glæde. Hvad gav mig da denne følelse af skam, hvis ikke det forholdt sig sådan at jeg havde arvet et eller andet modsat instinkt? Min far var spartansk, asketisk, puritansk. Han havde ingen følelse for billeder, tror jeg; ikke øre for musik; ikke sans for ordenes lyd. Det leder mig til at tænke at min – jeg ville sige “vores” hvis jeg vidste nok om Vanessa, Thoby og Adrian – men hvor lidt ved vi ikke om selv brødre og søstre – det leder mig til at tænke at min naturlige kærlighed til skønhed blev bremset af en eller anden nedarvet gru. Det forhindrede mig dog ikke i spontant og intenst og uden skam eller mindste fornemmelse af skyld at føle ekstaser og henrykkelser, blot de ikke var forbundet med min egen krop. Jeg sporer altså et andet element i den skam jeg følte ved at blive grebet i at se på mig selv i spejlet i entréen. Jeg må have skammet mig over eller været bange for min egen krop. En anden erindring, ligeledes om entréen, kan måske medvirke til at forklare dette. Der var en plade uden for spisestuedøren, beregnet til at stille porcelæn på. Engang da jeg var meget lille, løftede Gerald Duckworth mig op på den, og som jeg sad der, begyndte han at undersøge min krop. Jeg kan huske følelsen af hans hånd der søgte ind under mit tøj; søgte fast og stadig længere og længere ned. Jeg husker at jeg håbede han ville standse; at jeg stivnede og vrikkede da hans hånd nærmede sig mine kønsdele. Men den standsede ikke. Hans hånd undersøgte også mine kønsdele. Jeg husker jeg følte uvilje mod det, ikke brød mig om det – hvad er ordet for så stum og blandet en følelse? Den må have været stærk siden jeg stadig husker den. Det synes at vise at en følelse vedrørende bestemte dele af kroppen; at de ikke må berøres; at det er forkert at lade dem berøre; må være instinktiv. Det beviser at Virginia Stephen ikke blev født den 25. januar 1882 men for mange tusind år siden; og fra allerførste færd måtte møde instinkter der allerede var erhvervet af tusinder af formødre i fortiden.

Og det kaster ikke bare lys over mit eget tilfælde men over det problem jeg strejfede på første side; hvorfor det er så vanskeligt at give en skildring af den person der oplever noget. Personen er åbenlyst umådelig kompliceret. Jævnfør episoden med spejlet. Selv om jeg har gjort mit bedste for at forklare hvorfor jeg skammede mig over at se på mit eget ansigt, har jeg kun kunnet få øje på mulige grunde; der kan være andre; jeg forventer ikke at være nået frem til sandheden; det er imidlertid en enkel episode; og jeg oplevede den personligt; og jeg har ikke noget motiv til at lyve om den. Til trods for alt dette skriver mennesker det de kalder “levnedsskildringer” af andre mennesker; det vil sige, de samler et antal begivenheder sammen og lader den person der oplevede det, være ukendt. Lad mig tilføje en drøm; for den henviser muligvis til episoden med spejlet. Jeg drømte at jeg så ind i et spejl da et frygteligt ansigt – et dyreansigt – pludselig kom til syne over min skulder. Så jeg ind i spejlet en dag der var noget der bevægede sig i baggrunden og virkede levende? Jeg kan ikke være sikker på det. Men jeg har altid husket det andet ansigt i spejlet, hvad enten det var en drøm eller en kendsgerning, og at det gjorde mig bange.

Dette er altså nogle af mine første erindringer. Men som skildring af mit liv er de selvfølgelig misvisende fordi de ting man ikke husker, er lige så vigtige; måske er de vigtigere. Hvis jeg kunne huske én hel dag, ville jeg i det mindste overfladisk kunne beskrive hvordan livet var som barn. Desværre husker man kun det usædvanlige. Og der synes ikke at være nogen grund til at én ting er usædvanlig og en anden ikke. Hvorfor har jeg glemt så mange ting som man skulle tro var mere mindeværdige end det jeg faktisk husker? Hvorfor huske biers surren i haven på vejen ned til stranden og fuldstændig glemme at jeg blev smidt nøgen i havet af far? (Mrs Swanwick siger hun så det ske.)⁷

Det fører til en digression som muligvis kan forklare lidt af min egen psykologi; af andres tilmed. Når jeg har skrevet på en af mine såkaldte romaner, har jeg tit været forbløffet over samme problem; det vil sige, hvordan beskrive det jeg i min private stenografi kalder – “ikkeværen”. Hver eneste dag indeholder langt mere ikkeværen end væren. I går for eksempel, tirsdag den 18. april, var tilfældigvis en god dag; over gennemsnittet med hensyn til “væren”. Vejret var godt; jeg nød at skrive disse første sider; mit hoved blev lettet for det pres det er at skrive om Roger; jeg gik via Mount Misery⁸ og langs floden; og bortset fra at der var ebbe, var landskabet, som jeg altid lægger meget nøje mærke til, farvet og skygget som jeg holder af det – der var piletræerne, husker jeg, fjerede og blødt grønne og purpurfarvede mod den blå baggrund. Jeg læste også Chaucer med glæde; og begyndte på en bog – Madame de la Fayettes erindringer – som interesserede mig. Disse adskilte øjeblikke af væren var imidlertid indlejret i mange flere øjeblikke af ikkeværen. Jeg har allerede glemt hvad Leonard og jeg talte om under frokosten; og da vi fik te; selv om det var en god dag, var det gode indlejret i en slags ubestemmeligt vat. Sådan er det altid. En stor del af hver dag leves ikke bevidst. Man går, spiser, ser ting, ordner det der skal ordnes; støvsugeren der er i stykker; bestille middag; skrive beskeder til Mabel; vaske sig; lave middag; indbinde bøger. En dårlig dag er andelen af ikkeværen langt større. Jeg havde en smule feber i sidste uge; næsten hele dagen var ikkeværen. Den virkelige romanforfatter kan på en eller anden måde skildre begge slags væren. Jeg synes Jane Austen kan; og Trollope; måske Thackeray og Dickens og Tolstoj. Jeg har aldrig kunnet begge dele. Jeg forsøgte – i Night and Day; og i The Years. Men jeg vil lade den litterære side ligge lige nu.

Da jeg var barn, indeholdt mine dage altså, ligesom nu, en stor andel af dette vat, denne ikkeværen. Uge efter uge gik i St Ives, og intet satte aftryk i mig. Af mig ukendte grunde kom der så et pludseligt, voldsomt chok; der skete noget så voldsomt at jeg har husket det hele livet. Jeg vil nævne nogle eksempler. Det første: Jeg sloges med Thoby på græsplænen. Vi tampede løs på hinanden med knytnæver. Lige som jeg løftede min næve for at slå ham, følte jeg: hvorfor gøre et andet menneske fortræd? Jeg lod omgående min næve synke og stod og lod ham slå mig. Jeg kan huske følelsen. Det var en følelse af utrøstelig bedrøvelse. Det var som om jeg blev klar over noget frygteligt; og min egen magtesløshed. Jeg luskede alene bort og følte mig forfærdelig nedslået. Det andet eksempel var også i haven i St Ives. Jeg så på blomsterbedet ved hoveddøren; “Den er det hele”, sagde jeg. Jeg så på en plante med en masse blade; og det stod mig pludselig klart at blomsten selv var en del af jorden; at en ring omsluttede det der var blomsten; og det var den virkelige blomst; dels jord; dels blomst. Det var en tanke jeg stuvede af vejen fordi den sikkert kunne blive meget nyttig for mig senere. Det tredje eksempel var også i St Ives. Nogle mennesker ved navn Valpy havde opholdt sig i St Ives og var rejst. En aften sad vi og ventede under middagen da jeg på en eller anden måde hørte min far eller min mor sige at Mr Valpy havde taget livet af sig. Det næste jeg husker, er at være ude i haven ved nattetid og gå på gangen ved æbletræet. Det var som om æbletræet var forbundet med rædslen ved Mr Valpys selvmord. Jeg kunne ikke gå forbi det. Jeg stod og så på barkens grågrønne rynker – der var måneskin – i en rædselstrance. Det var som om jeg blev trukket ned, uhjælpeligt, i et hul af fortvivlelse som jeg ikke kunne slippe op af. Min krop virkede lammet.

Dette er tre eksempler på usædvanlige øjeblikke. Jeg fortæller dem tit på ny, eller rettere: de kommer uventet op til overfladen. Men nu da jeg for første gang har skrevet dem ned, indser jeg noget jeg aldrig før har indset. To af disse øjeblikke endte i en tilstand af fortvivlelse. Det tredje endte derimod i en tilstand af tilfredshed. Da jeg sagde om blomsten: “Den er det hele”, følte jeg at jeg havde gjort en opdagelse. Jeg følte at jeg havde gemt noget i mit sind jeg burde vende tilbage til, vende og dreje og udforske. Det slår mig nu at det var en dyb forskel. Det var først og fremmest forskellen mellem fortvivlelse og tilfredshed. Jeg tror forskellen opstod fordi jeg var helt ude af stand til at klare den smertelige opdagelse at mennesker gjorde hinanden fortræd; at en mand jeg havde set, havde taget livet af sig. Følelsen af rædsel holdt mig magtesløs. Men i tilfældet med blomsten fandt jeg en grund; og kunne dermed klare følelsen. Jeg var ikke magtesløs. Jeg var mig bevidst – om end kun på afstand – at jeg med tiden ville forklare det. Jeg ved ikke om jeg var ældre da jeg så blomsten end da jeg havde de to andre oplevelser. Jeg ved bare at mange af disse usædvanlige øjeblikke medførte en særlig rædsel og et legemligt sammenbrud; de virkede dominerende; jeg selv passiv. Det tyder på at man med alderen har en større evne til ved fornuftens hjælp at give en forklaring; og at denne forklaring afbøder slagets forhammerstyrke. Jeg tror det er sandt, for selv om jeg stadig har den særegenhed at jeg får disse pludselige rystelser, er de ikke altid velkomne nu; efter den første overraskelse føler jeg altid øjeblikkelig at de er særlig værdifulde. Og jeg går derfor videre og formoder at evnen til at modtage rystelser er det der gør mig til forfatter. Jeg vover den forklaring at en rystelse i mit tilfælde straks følges af ønsket om at forklare den. Jeg føler at jeg har fået et slag; men det er ikke, hvad jeg troede som barn, simpelt hen et slag fra en fjende skjult bag dagliglivets vat; det er eller bliver en åbenbaring af en art; det er et tegn på noget virkeligt bag ydre fænomener; og jeg gør det virkeligt ved at udtrykke det i ord. Kun ved at udtrykke det i ord gør jeg det helt; denne helhed betyder at det har mistet sin evne til at gøre mig fortræd; måske giver det mig en stor glæde at sætte de adskilte dele sammen fordi jeg fjerner smerten ved at gøre det. Måske er det den stærkeste glæde jeg kender. Det er den henrykkelse jeg får i skrivearbejdet når jeg mener at opdage hvad der hører til hvad; skaber en vellykket scene; får en person til at samle sig. Herudfra når jeg til det jeg kunne kalde en filosofi; i alle tilfælde er det en stadig tanke hos mig; at der bag vattet skjuler sig et mønster; at vi – jeg mener alle mennesker – er forbundet med dette; at hele verden er et kunstværk; at vi er dele af kunstværket. Hamlet eller en Beethoven-kvartet er sandheden om den umådelige masse vi kalder verden. Men der er ingen Shakespeare, der er ingen Beethoven; helt bestemt og eftertrykkeligt er der ingen Gud; vi er ordene; vi er musikken; vi er selve tingen. Og det ser jeg når jeg bliver rystet.

Denne intuitive indsigt – den er så instinktiv at den lader til at være mig givet, ikke skabt af mig – har givetvis været bestemmende for mit liv lige siden jeg så blomsten i bedet ved fordøren i St Ives. Hvis jeg selv malede, ville jeg være nødt til at finde en eller anden – hvad skal jeg sige, stav – noget der ville stå for forestillingen. Det beviser at ens liv ikke er begrænset til ens krop og hvad man siger og gør; man lever hele tiden i forhold til bestemte stave eller forestillinger i baggrunden. Min er at der skjuler sig et mønster bag vattet. Og denne forestilling påvirker mig hver dag. Det beviser jeg nu ved at bruge formiddagen på at skrive mens jeg i stedet kunne gå tur, bestyre en forretning eller lære at gøre noget der er til nytte hvis der bliver krig. Jeg føler at jeg ved at skrive gør det der er langt mere nødvendigt end noget andet.

Alle kunstnere føler noget lignende, vil jeg tro. Det er et af de dunkle elementer i livet der aldrig er blevet diskuteret meget. Det udelades i næsten alle biografier og selvbiografier, selv af kunstnere. Hvorfor brugte Dickens hele sit liv på at skrive historier? Hvilken forestilling havde han? Jeg nævner Dickens dels fordi jeg læser Nicholas Nickleby for tiden; dels fordi det slog mig i går da jeg var ude at gå tur, at disse øjeblikke af væren jeg oplever, var stillads i baggrunden; var den usynlige og tavse del af mit liv som barn. Men i forgrunden var der naturligvis mennesker; og disse mennesker mindede meget om personer hos Dickens. De var karikaturer; de var meget enkle; de var umådelig levende. De kunne skabes med tre pennestrøg hvis jeg magtede det. Dickens’ forbløffende evne til at skabe personer skyldes at han så dem som et barn ser dem; som jeg så Mr Wolstenholme; C. B. Clarke og Mr Gibbs.⁹

Jeg nævner disse tre fordi de alle døde da jeg var barn. Derfor har de aldrig forandret sig. Jeg ser dem nøjagtig som jeg så dem i sin tid. Mr Wolstenholme var en meget gammel herre som kom og boede hos os hver sommer. Han var brun; han havde skæg og meget små øjne i tykke kinder; og han passede ind i en brun bikubeformet kurvestol som var den hans rede. Han sad gerne i denne bikubestol og røg og læste. Han havde kun ét særligt kendetegn – at han sprøjtede saften gennem næsen når han spiste blommetærte, så den lavede en purpurfarvet plet på hans grå overskæg. Det var åbenbart nok til at volde os evig fryd. Vi kaldte ham “Den uldne”. For at skåne ham lidt husker jeg at vi skulle være venlige mod ham fordi han ikke var lykkelig hjemme; at han var meget fattig, og alligevel engang gav Thoby en halv crown; at han havde en søn der druknede i Australien; og jeg ved også at han var en stor matematiker. Han sagde aldrig et ord i al den tid jeg kendte ham. Alligevel står han for mig som en fuldstændig person; og hver gang jeg tænker på ham, begynder jeg at le.

Mr Gibbs var måske ikke helt så enkel. Han gik med slipsering; havde et skaldet, velvilligt hoved; var tør; velsoigneret; præcis; og havde hudfolder under hagen. Han fik far til at stønne – “hvorfor kan De ikke gå – hvorfor kan De ikke gå?” Og han gav Vanessa og mig to hermelinskind, med slidser i midten hvorfra der vældede endeløse rigdomme – strømme af sølv. Jeg husker også at han lå døende i sengen; hæs; i natskjorte; og viste os tegninger af Retzsch.¹⁰ Personen Mr Gibbs forekommer mig også at være fuldstændig og morer mig overordentlig meget.

C. B. Clarke var gammel botaniker; og han sagde til min far: “Alle I unge botanikere kan lide kongebregnen.” Han havde en tante på firs der tog på en vandretur i New Forest. Det er alt – det er alt hvad jeg har at sige om disse tre gamle herrer. Men hvor var de virkelige! Hvor vi lo ad dem! Hvilken umådelig rolle de spillede i vores liv!

Endnu en karikatur rinder mig i hu; om end der blandede sig medlidenhed i denne. Jeg tænker på Justine Nonon. Hun var umådelig gammel. Der spirede små hår på hendes lange benede hage. Hun var pukkelrygget; og gik som en edderkop, følte sig frem fra den ene stol til den anden med sine lange tørre fingre. Det meste af tiden sad hun i lænestolen ved kaminen. Jeg sad gerne på hendes knæ; og knæet vippede op og ned; og hun sang med hæs, brusten stemme. “Ron ron ron – et plon plon plon – ”, og så gav knæet efter, og jeg trimlede ned på gulvet. Hun var fransk; hun havde været hos Thackerays.¹¹ Hun kom kun på besøg hos os. Hun boede alene i Shepherd’s Bush; og havde gerne et glas honning med til Adrian. Jeg fik den opfattelse at hun var overordentlig fattig; og jeg blev ilde til mode af at hun kom med denne honning, fordi jeg følte at hun gjorde det for at gøre sit besøg acceptabelt. Hun sagde også: “Jeg er kommet med mit tospand” – hvilket betød den røde omnibus. Det fik mig også til at føle medlidenhed med hende; og fordi hun begyndte at hvæse; og barnepigerne sagde hun ikke ville leve meget længere; og kort tid efter døde hun. Det er alt hvad jeg ved om hende; men jeg husker hende som om hun var en fuldkommen virkelig person hvor intet er udeladt, ligesom de tre gamle mænd.

Den 2. maj ... Jeg skriver datoen fordi jeg tror jeg har fundet en mulig form til disse optegnelser. Det vil sige, at de også omfatter nutiden – i hvert fald så meget af nutiden at den kan tjene som en platform at stå på. Det ville være interessant at få de to mennesker, mig nu, mig dengang, til at stå i modsætning. Og desuden er denne fortid meget påvirket af øjeblikket. Det jeg skriver i dag, ville jeg ikke skrive om et års tid. Men jeg kan ikke ordne dette; det er bedst at overlade det til tilfældighederne fordi jeg skriver med ujævne mellemrum for at holde fri fra Roger. For tiden har jeg ingen energi at bruge på det rædsomme slid det kræver at skabe et ordentligt og artikuleret kunstværk; hvor det ene følger efter det andet og alle dele fejes sammen til en helhed. Når jeg en skønne dag er befriet for at skabe kunstværker, vil jeg måske forsøge at udarbejde dette.

Men jeg fortsætter – de tre gamle mænd og den ene gamle kvinde er som sagt fuldendte fordi de døde da jeg var barn. Ingen af dem levede videre og forandrede sig som jeg gjorde – som andre, søstrene Stillman eller Lushington,¹² levede videre og fik tilføjelser og blev udfyldt og i sidste ende stod som ufuldstændige. Det samme gælder steder. Jeg kan ikke se Kensington Gardens som jeg så den som barn, fordi jeg så den for bare to dage siden – en kølig eftermiddag hvor alle kirsebærtræerne glødede uhyggeligt i et haglvejrs kolde gule lys. Jeg ved den var langt større i 1890 da jeg var syv, end den er nu. For det første var den ikke forbundet med Hyde Park. Nu går jeg fra den ene til den anden. Vi kører i vores bil; og lader den stå ved den nye kiosk. Men dengang var der Broad Walk, Round Pound og Flower Walk. Dengang – jeg vil forsøge at vende tilbage til dengang – var der to porte, én over for Gloucester Road, den anden over for Queen’s Gate. Ved hver port sad der en gammel kone. Den gamle kone ved Queen’s Gate var en langstrakt, udtæret skikkelse med et gedeagtigt ansigt, gul og koparret. Jeg mener hun solgte nødder og snørebånd. Og Kitty Maxse sagde om hende: “Arme stakler, det er druk der er skyld i at de bliver sådan.” Hun sad altid ned og bar sjal og havde i mine øjne en svag, udvisket, fornedret lighed med Bedstemor; hvis ansigt også var langstrakt, men hun havde et meget blødt sjal, som en tapiokapudding, over hovedet, og det var fæstnet med en perleindfattet ametystbroche. Den anden gamle kone var rund og firskåren. Til hende var fastgjort en hel svajende ballon af luftkugler. Denne bølgende, yderst attråværdige masse der hele tiden var i bevægelse, holdt hun i én snor. I mine øjne glødede de altid rødt og purpurfarvet ligesom den blomst min mor havde på; og de bølgede altid i luften. For en penny tog hun én ud af den bugnende bløde masse, og jeg dansede af sted med den. Hun havde også sjal på, og hendes ansigt var rynket, ligesom luftkuglerne rynkedes i børneværelset hvis de overlevede så længe at de kom med hjem. Jeg tror nok Barnepigen og Sooney var på talefod med hende; men jeg hørte aldrig hvad hun sagde. Anemoner, de blå og purpurfarvede buketter der sælges nu, minder mig altid om den sitrende høj af luftkugler uden for porten til Kensington Gardens.

Så gik vi hen ad Broad Walk. Broad Walk havde en mærkværdig egenskab – når vi gik vores første tur der efter at være kommet hjem fra St Ives, besværede vi os altid over den; den var slet ikke en bakke, sagde vi. Som ugerne gik, blev bakken stejlere og stejlere indtil den igen var en bakke når det blev sommer. Sumpen – som vi kaldte det temmelig forsømte stykke jord bag Flower Walk – havde i det mindste fortids glans over sig for Adrian og mig. Det vil sige, da Nessa og Thoby var meget små, var den en rigtig sump, fik vi at vide; der var fundet skelettet af en hund. Og den må have været dækket af tagrør og fuld af vandhuller, tænkte vi, for vi troede at hunden havde været udhungret og var druknet. I vores tid var den blevet drænet selv om den stadig var mudret. Men den havde altid en fortid for os. Og vi sammenlignede den selvfølgelig med Halestown mose nær St Ives.¹³ Halestown mose hvor kongebregnerne voksede; og de tykke bregner med løgformede rødder der havde træer mærket på sig hvis man skar dem over. Jeg tog nogle med hjem hvert efterår for at lave penneholdere af dem. Det var altid naturligt at sammenligne Kensington Gardens med St Ives, og selvfølgelig altid i Londons disfavør. Det var en af fornøjelserne ved at kvase de skaller der nu og da lå strøet ud på Flower Walk. De havde små ribber ligesom dem på stranden. På den anden side var krokodilletræet sig selv; og står der endnu – træet på gangen hen til monumentet over Speke ;¹⁴ som har en stor blotlagt rod; og roden er poleret, delvis af vores hænders gnidning, for vi kravlede gerne over den.

For at fordrive kedsomheden på utallige vinterspadsereture fandt vi på historier mens vi gik, lange, lange historier der blev genoptaget samme sted og spundet videre efter tur. Der var historien om Jim Joe og Harry Hoe; tre brødre der havde flokke af dyr og eventyr – jeg har glemt hvad. Men på den anden side var historien om Jim Joe og Harry Hoe en London-historie; og ringere end havehistorien fra Talland House om Beccage og Hollywinks; onde ånder der boede i affaldsdyngen; og forsvandt gennem et hul i eskalloniahækken – som jeg kan huske jeg fortalte min mor og Mr Lowell.¹⁵ Spadsereture i Kensington Gardens var kedelige. Ikkeværen udgjorde en stor del af vores tid i London. Spadsereturene – to gange hver dag i Kensington Gardens – var så monotone. For min egen del lå ikkeværen tungt over de år. Forbi termometeret gik vi – somme tider var det under den lille froststreg, men ikke tit, med undtagelse af den hårde vinter 1894-95 hvor vi skøjtede hver dag; da jeg tabte mit ur og den uplejede mand gav mig det; og bad om penge; og en venlig dame tilbød tre kobbermønter; og han sagde han kun ville tage imod sølv; og hun rystede på hovedet og svandt bort – forbi termometeret gik vi, forbi portvagten i grønt liberi og guldtresset hat, hen ad Flower Walk, rundt om dammen. Vi sejlede selvfølgelig med både. Der var den store dag da min corniske lugger perfekt sejlede ud på midten af dammen for så, med mine øjne rettet mod den, forbavsede, pludselig at synke. “Så du det?” udbrød min far og kom skridtende hen mod mig. Vi havde begge set det og var begge forbavsede. Som for at fuldende underet gik jeg mange uger senere, om foråret, forbi dammen, og en mand i en pram var ved at rense dammen for andemad, og til min usigelige begejstring fik han min lugger op i sit net; og jeg gjorde krav på den; og han gav mig den, og jeg løb hjem med denne utrolige historie at fortælle. Så lavede min mor nye sejl; og min far riggede den, og jeg kan huske jeg så ham fastgøre sejlene til rånokken efter middagen; og hvor interesseret han blev og med sin lille prusten, halvt leende, sagde noget i retning af: “Tosset – så sjovt det er at lave det her!”

Jeg kunne samle en hel del flere svævende hændelser – scener i Kensington Gardens; at vi gik hen til det hvide hus tæt ved Kensington Palace hvis vi havde en penny, og købte slik af damen i den grå bomuldskjole med det glatte ansigt og de lyserøde kinder som dengang havde en slikbutik der; at vi én dag om ugen købte Tit-Bits og læste vittighederne – jeg kunne bedst lide Brevkassen – mens vi sad på græsset og brækkede vores chokolade i “Frys” som vi kaldte dem, for en plade til en penny var delt i fire;¹⁶ at vi kørte ind i en dame da vi jog rundt om et snært hjørne med vores sæbekassevogn, og hendes søster skældte voldsomt ud på os; at vi bandt Shag til et stakit og nogle børn sagde til parkens opsynsmand at vi var onde mod dyr – men historierne var ikke særlig spændende dengang; de bidrog dog til at bryde den evindelige rundtur i Kensington Gardens.

Hvad er da forblevet interessant? Igen de øjeblikke af væren. Der er to jeg altid husker. Der var øjeblikket med vandpytten på gangen; da alt, af grunde jeg ikke kunne få øje på, pludselig blev uvirkeligt; jeg var ophævet; jeg kunne ikke træde over vandpytten; jeg forsøgte at røre ved noget ... hele verden blev uvirkelig. Dernæst det andet øjeblik da den åndssvage dreng mjavende sprang op med fremstrakt hånd, og de rødrandede øjne var som sprækker; og uden at sige et ord, med en følelse af rædsel i mig, hældte jeg en pose russiske karameller ud i hans hånd. Men det var ikke ovre, for om aftenen i badekarret kom den stumme rædsel over mig. Igen havde jeg den utrøstelige bedrøvelse; det sammenbrud jeg har beskrevet før; som om jeg forholdt mig passiv under et slag af en forhammer; udsat for en hel lavine af betydning der havde hobet sig op og udløstes over mig der var ubeskyttet og uden noget at afværge det med, så jeg krøb sammen i min ende af badekarret, ubevægelig. Jeg kunne ikke forklare det; jeg sagde ikke engang noget til Nessa der duppede sig med svampen i den anden ende.

Når jeg da ser tilbage på Kensington Gardens, kan jeg nok genkalde mig hændelser, mange flere end jeg har tålmodighed til at beskrive, undtagen stykkevis og delt, men ikke den ydre verdens fokus, dens proportioner. Det forekommer mig at et barn må have et besynderligt fokus; det ser en luftbold eller en skal med den største tydelighed; jeg kan stadig se luftboldene, blå og purpurfarvede, og skallernes ribber; men disse punkter er lukket inde i vældige tomme rum. Hvor stort var for eksempel ikke rummet under børneværelsets bord! Jeg ser det stadig som et stort sort rum med dugen hængende ned i folder i den fjerne udkant; og mig selv strejfe om der og møde Nessa. “Har sorte katte haler?” spurgte hun, og jeg sagde “NEJ” og var stolt fordi hun havde stillet mig et spørgsmål. Så strejfede vi igen af sted ind i dette mægtige rum. Børnesoveværelset var også mægtigt. Om vinteren smuttede jeg gerne ind før sengetid for at se på ilden i kaminen. Det var mig meget magtpåliggende at se at ilden var lav, for det gjorde mig bange hvis den brændte efter at vi var gået i seng. Jeg gruede for den lille blafrende flamme på væggene; men Adrian kunne godt lide den; og som et kompromis foldede barnepigen et håndklæde over kamingitteret; men jeg kunne ikke lade være med at åbne øjnene, og tit var den blafrende flamme der; og jeg kiggede og kiggede og kunne ikke sove; og sagde for at få selskab: “Hvad sagde du, Nessa?” selv om hun sov, for at vække hende og høre nogens stemme. Dette var tidlige former for frygt; for senere, da Thoby var kommet på skole og overlod det til Nessa at tage hans abe Jacko med sig i seng, var døren knap lukket før vi begyndte at fortælle historier. Historien begyndte altid sådan: “Clémont, kære barn, sagde Mrs Dilke,” og så fortsatte den med vilde historier om familien Dilke¹⁷ og guvernanten Miss Rosalba; hvordan de gravede under gulvet og fandt sække med guld; og holdt store festmåltider og spiste spejlæg “med masser af brasen”, for familien Dilkes rigdom i det virkelige liv, sammenlignet med vores egne mere beskedne midler, gjorde indtryk på os. Vi lagde mærke til hvor meget nyt tøj Mrs Dilke havde; hvor sjældent min mor købte en ny kjole.

Mange stærke farver; mange tydelige lyde; nogle mennesker, karikaturer; komiske; flere voldsomme øjeblikke af væren som altid omfattede en kreds af den scene de skar ud: og det hele omgivet af et vældigt rum – det er en grov visuel beskrivelse af barndommen. Det er sådan jeg former den; og sådan jeg ser mig selv som barn, strejfende om, i tiden fra 1882 til 1895. En stor sal kunne jeg sammenligne den med; med vinduer der lukkede mærkelige lys ind; og mumlen og rum af dyb stilhed. Men følelsen af bevægelse og forandring skal på en eller anden måde også bringes ind i det billede. Intet var stabilt i længere tid. Man skal have følelsen af at alt nærmer sig og derpå forsvinder, bliver stort, bliver småt, passerer forbi det lille væsen i forskellige hastigheder; man skal have den følelse der fik hende til at skynde sig videre, det lille væsen der blev drevet videre af sine bens og armes vækst, drevet uden at kunne bremse det eller lave om på det, drevet som en plante drives op af jorden, op indtil stilken gror, bladet gror, knopper svulmer. Det er det der er ubeskriveligt, det er det der gør alle billeder for statiske, for ikke så snart har man sagt at noget var sådan og sådan før det var forbi og forandret. Hvor umådelig må ikke den livskraft være som gør et spædbarn der lige akkurat kan skelne en stor klat blåt og purpur på en sort baggrund, til et barn der tretten år senere kan føle alt det jeg følte den 5. maj 1895 – nu næsten på dato for fireogfyrre år siden – da min mor døde.

Det viser at blandt de utallige ting jeg har udeladt i mit rids, er de vigtigste – de instinkter, følelser, lidenskaber, tilknytninger – der findes ikke et enkelt ord for dem for de skiftede måned for måned – som velsagtens fra første bevidsthedsøjeblik knyttede mig til andre mennesker. Hvis det var sandt, som jeg sagde ovenfor, at de ting der ophørte i barndommen, er nemme at beskrive fordi de er fuldendte, så burde det være nemt at sige hvad jeg følte for min mor der døde da jeg var tretten. Jeg burde altså kunne se hende helt uforstyrret af senere indtryk, som jeg så Mr Gibbs og C. B. Clarke. Men teorien, som nok holder for deres vedkommende, bryder fuldstændig sammen over for hende. Den bryder sammen på en mærkværdig måde som jeg skal forklare, for den kan muligvis bidrage til at forklare hvorfor jeg nu synes det er så mærkværdig svært at beskrive både min følelse for hende og hende selv.

Indtil jeg var i fyrrerne – jeg kunne fastslå datoen ved at se efter hvornår jeg skrev Til fyret men er for skødesløs her til at ulejlige mig med det – var jeg besat af min mors nærværelse.¹⁸ Jeg kunne høre hendes stemme, se hende, forestille mig hvad hun ville gøre eller sige mens jeg passede mine daglige gøremål. Hun var en af de usynlige nærværelser der trods alt spiller så vigtig en rolle i ethvert liv. Denne indflydelse, hvormed jeg mener bevidstheden om andre grupper der trænger sig ind på os; den offentlige mening; hvad andre mennesker siger og tænker; alle de magneter der tiltrækker os på denne måde for at være ligesådan, eller støder os bort den anden vej og gør os anderledes; er aldrig, eller kun meget overfladisk, blevet analyseret i nogen af de levnedsskildringer jeg holder så meget af at læse.

Det er imidlertid sådanne usynlige nærværelser der hver dag i vedkommendes liv haler “emnet for denne biografi” snart den ene vej, snart den anden; det er dem der holder vedkommende på plads. Tænk på hvilke umådelige kræfter samfundet stiller mod hver eneste af os, hvordan det samfund forandrer sig fra årti til årti; og ligeledes fra klasse til klasse; altså, hvis vi ikke kan analysere disse usynlige nærværelser, ved vi meget lidt om emnet for biografien; og hvor nyttesløst bliver det så ikke at skrive levnedsskildringer. Jeg ser mig selv som en fisk i et vandløb; afledet; holdt på plads; men jeg kan ikke beskrive vandløbet.

For at vende tilbage til det specifikke tilfælde der burde være mere bestemt og egne sig bedre til beskrivelse end for eksempel Cambridge Apostles’¹⁹ indflydelse på mig, eller indflydelsen fra den skønlitterære skole der omfattede Galsworthy, Bennett og Wells, eller Stemmerettens, eller Krigens, indflydelse – nemlig min mors indflydelse. Det er fuldkommen rigtigt at jeg var besat af hende indtil jeg var fireogfyrre, til trods for at hun døde da jeg var tretten. En dag jeg gik rundt om Tavistock Square, undfangede jeg Til fyret, sådan som jeg undertiden undfanger mine bøger; i en stor, tilsyneladende uvilkårlig raptus. Det ene fór ind i det andet. Bobler der blæses op af en pibe, giver følelsen af det hastige mylder af idéer og scener der blæste ud af mit hoved, så det var som om mine læber af egen drift udtalte stavelser mens jeg gik. Hvad var det der blæste boblerne? Hvorfor netop da? Jeg aner det ikke. Men jeg skrev bogen meget hurtigt; og da den var skrevet, var jeg ikke længere besat af min mor. Jeg hører ikke hendes stemme mere; jeg ser hende ikke.

Jeg gjorde formentlig for mig selv hvad psykoanalytikere gør for deres patienter. Jeg udtrykte en længe og dybt følt emotion. Og idet jeg udtrykte den, forklarede jeg den og stedte den dermed til hvile. Men hvad betyder “forklarede” den? Hvorfor skulle mit syn af hende og min følelse for hende blive så meget mattere og svagere fordi jeg beskrev hende og min følelse for hende i den bog? En skønne dag støder jeg måske på grunden til det; og i så fald skal jeg give den, men lige nu vil jeg fortsætte med at beskrive det jeg kan huske, for det kan være rigtigt at det jeg husker om hende nu, svækkes endnu mere. (Dette er en provisorisk bemærkning for delvis at forklare hvorfor det er så vanskeligt at give nogen klar beskrivelse af hende nu.)

Hun var der ubetvivleligt, i selve midten af det store katedralrum som barndommen var; hun var der fra første færd. Min første erindring er at sidde på hendes skød; en kradsen af nogle perler på hendes kjole mindes jeg, da jeg trykkede min kind mod den. Så ser jeg hende i hvid morgenkåbe på altanen; og passionsblomsten med purpurstjernen på kronbladene. Stemmen lyder stadig svagt i mine ører – beslutsom, hurtig; og navnlig de små dråber hendes latter endte med – tre hendøende ah’er ... “Ah – ah – ah ...” Jeg afslutter somme tider selv en latter på den måde. Og jeg ser hendes hænder, ligesom Adrians, med de meget individuelle firkantede fingerspidser, hver finger med en talje, og neglen der blev bredere. (Mine egne har samme størrelse hele vejen så jeg kan sætte en ring på tommelfingeren.) Hun havde tre ringe; en diamantring, en smaragdring og en opalring. Mine øjne fæstede sig gerne ved lysene i opalen som den bevægede sig hen over siden i lærebogen når hun underviste os, og jeg var glad for at hun efterlod den til mig (jeg gav den til Leonard). Jeg hører også hendes ringlende armbånd, lavet af snoet sølv og givet hende af Mr Lowell, når hun gik omkring i huset; især når hun om aftenen, med et afskærmet lys i hånden, kom op for at se om vi sov; det er en tydelig erindring, for som alle børn lå jeg undertiden vågen og længtes efter at hun skulle komme. Så sagde hun jeg skulle tænke på alle de dejlige ting jeg kunne forestille mig. Regnbuer og klokker ... Men ud over disse ganske små adskilte enkeltheder, hvordan blev jeg så først bevidst om det der altid var der – hendes forbavsende skønhed? Måske blev jeg den mig aldrig bevidst; jeg tror jeg accepterede hendes skønhed som den naturlige egenskab en mor – hun virkede som typisk, universel men alligevel vores helt egen – havde i kraft af at være vores mor. Det var en del af hendes kald. Jeg tror ikke jeg adskilte hendes ansigt fra denne almindelige eksistens; eller fra hele hendes krop. Vist ser jeg hende for mig nu som hun kom op ad havegangen ved græsplænen i St Ives; spinkel, velskabt – hun holdt sig meget rank. Jeg legede. Jeg holdt inde og ville sige noget. Men hun vendte sig halvt bort fra os og slog øjnene ned. Den ubeskrivelig sørgelige bevægelse sagde mig at Philips, manden der var blevet knust på banen og som hun havde besøgt, var død. Det er forbi, syntes hun at sige. Jeg vidste besked og følte ærefrygt ved tanken om døden. Samtidig følte jeg at hendes bevægelse som helhed var dejlig. Gennem barnepiger eller tilfældige gæster må jeg meget tidligt have vidst at hun blev anset for meget smuk. Men den stolthed var snobbet, ikke en ren og privat følelse: den var isprængt stoltheden over andre menneskers beundring. Den stod i forbindelse med den mere afgjort snobbede stolthed barnepigerne vakte i mig en aften vi snakkede sammen mens vi spiste: “De har meget gode forbindelser ...”

Men bortset fra hendes skønhed, hvis de to ting kan adskilles, hvordan var hun så selv? Meget hurtig; meget direkte; praktisk; og morsom, siger jeg straks uden eftertanke. Hun kunne være skarp, hun brød sig ikke om affektation. “Hvis du hælder hovedet til siden på den måde, kommer du ikke med til selskabet,” kan jeg huske hun sagde til mig da vi kørte op foran et hus i en vogn. Streng; med en baggrund af viden der gjorde hende bedrøvet. Hun havde sin egen private sorg ventende bag sig at dykke ned i. Engang hun havde sat os til at skrive stil, kiggede jeg op fra min og så hende læse – Biblen måske; og slået af ansigtets alvor sagde jeg til mig selv at hendes første mand var præst og hun tænkte på ham mens hun læste hvad han havde læst. Det var fantasi fra min side; men det viser at hun så meget bedrøvet ud når hun ikke talte.

²⁰²¹

Den 15. maj 1939. Besværet med at skabe en sammenhængende skildring af Rogers liv er endnu en gang blevet uudholdeligt, og for at få nogle dages pusterum vender jeg mig derfor mod maj 1895. Den lille platform af nutid jeg står på, er for vejrets vedkommende fugtig og råkold. Jeg ser op på mit tagvindue – over dyngen af Athenaeum-artikler,²² Fry-breve – alle drysset til med sand fra nabohuset der er ved at blive revet ned – jeg kigger op og ser, som om den genspejler det, en himmel af samme farve som snavset vand. Og det indre landskab ligner til forveksling. I aftes spiste Mark Gertler²³ middag her og undsagde vulgariteten, underlødigheden af det han kaldte “litteratur”; sammenlignet med maleriets integritet. “For den handler altid om Mr og Mrs Brown” – sagde han – om det personlige, det banale, med andre ord; en kritik der har sin brod og sin kulde, ligesom majhimlen. Men man skulle være kunstner for at give en fornemmelse af min mors personlighed. Det ville være lige så vanskeligt at gøre det som det bør gøres, som at male en Cézanne.

Én af de få ubetvivlelige ting hvad angår hende, er at hun giftede sig med to meget forskellige mænd. Hvis man ser på hende, ikke som et barn på syv-otte år men som en kvinde der nu er ældre end hun var ved sin død, er den kendsgerning noget at gribe fat i. Hun var ikke så udvisket og uden særpræg, ikke så domineret af sit eget ansigts skønhed som hun siden hen, uvægerlig, er blevet. For hvilken virkelighed kan holde sig virkelig med hensyn til et menneske der døde for fireogfyrre år siden i en alder af niogfyrre, uden at efterlade sig en bog eller et billede eller et stykke arbejde – bortset fra de tre børn der endnu er i live, og den erindring om hende de bevarer i deres indre? Der er erindringen, men ikke noget der kan kontrollere den; der er ikke noget der kan bringe den ned på jorden.

Der er imidlertid disse to ægteskaber; og de viser at hun var i stand til at forelske sig i to meget forskellige mænd; den ene var, og det er sagen i en nøddeskal, velanstændigheden selv; den anden intellektualiteten selv. Hun kunne spænde over dem begge. Det må tjene mig som målestok i mit forsøg på at måle hendes karakter.

²⁴Opiumspiser²⁵Hamlet²⁶

²⁷²⁸²⁹³⁰³¹³²³³

³⁴

³⁵³⁶

³⁷

³⁸³⁹

⁴⁰

⁴¹

The Mausoleum Book)⁴²The Fortnightly⁴³⁴⁴

“Hvordan bad far dig om at gifte dig med ham?” spurgte jeg hende engang med armen stukket ind under hendes da vi gik ned ad den snoede trappe og ind i spisestuen. Hun lo sin lille latter, halvt overrasket, halvt rystet.