HØFLIGHED UDEN GRÆNSE

Om du & De og den måde vi behandler hinanden på

Copyright – Forlaget LIVA/Bjørn Andersen

1. udgave – 1. Oplag 2014

ISBN: 978-87-93253-06-3

Grafisk produktion: DM Creative

Portrætfoto: iPERSPEKTIV

Velux Fondens støtte er ydet under
fondens fundatsbestemmelse.
Kvalitative og redaktionelle
vurderinger i forbindelsen med
udgivelsen er varetaget af forlaget
og forfatteren alene.

Forlaget LIVA

Blegdamsvej 104 A

2100 København Ø

www.forlagetliva.dk

Forord

Som nogle vil have bemærket, er den flertydige titel på bogen blandt andet ironisk. Vi er desværre ikke grænseløst høflige her til lands. Vi er tværtimod langt bagud på dette felt i forhold til alle vores nabolande, også vores nordiske broderfolk. Titlen hentyder samtidig til den sandhed, at vi ikke er alene i verden, og at andre landes højere høflighedsniveau på et eller andet tidspunkt med sikkerhed vil slå ind over vores grænser og påvirke os. Endelig udtrykker bogtitlen et ønske om, at vi begynder at forstå høflighedens natur og grænseløse muligheder.

Der er et oprør på vej mod uhøfligheden. Det ulmer ikke alene blandt de ældre medborgere, men også i andre dele af befolkningen, ikke mindst hos de unge. Bogen vil danne et sagligt grundlag for en seriøs diskussion om høfligheden og tiltaleformerne i fortiden, nutiden og fremtiden. Udgangspunktet er, at det du-samfund, vi lever i i dag, ikke er opstået af sig selv. Det er ikke en selvfølge, og det kan ændres.

Jeg har altid været interesseret i vores måde at kommunikere med hinanden på. I de seneste 20 år har jeg særligt indsamlet materiale i forbindelse med vores tiltaleformer. Mine iagttagelser og konklusioner blev i 2012 til en sprogvidenskabelig specialeafhandling på Københavns Universitet. Afhandlingen, der også omfattede en særlig ungdomsundersøgelse, er den eneste videnskabelige undersøgelse af sin art herhjemme om danskernes brug af du og De (den bringes i forkortet udgave i bogen, men kan læses i uforkortet form på min hjemmeside (www.bjoernandersen.dk). Ud over deltagerne i undersøgelsen har jeg igennem årene mødt og talt med et meget stort antal personer i denne sammenhæng, hvilket afspejles i bogen.

På tværs af politiske og andre skel rummer bogen bidrag fra mange kendte og ukendte danskere, hvis tankevækkende erindringer og meninger udgør en sproghistorisk dokumentation. Ud over disse personlige betragtninger fortælles om tiltaleformerne i den danske hverdag, bl.a. i vores brevskrivning, i Kongehuset, Folkekirken, Folketinget, forsvaret, politiet og retssystemet; desuden om færdselskulturen og radio & TV. I et kapitel om sygehusene og plejesektoren sættes fokus på den uværdige måde, de ældre og gamle blev behandlet på, da kulturen med du og fornavn i vid udstrækning blev trukket ned over hovedet på befolkningen.

Bogen redegør for, hvad der faktisk skete i en af danmarkshistoriens største sprogkampe, noget der aldrig tidligere er blevet samlet beskrevet. Der sættes desuden lys på De’ets europæiske historie og det engelske you. Bogen ser på værdierne i det fine tiltaleinstrument, som du-De-systemet var og er, og betragter systemets historiske rolle i den danske kulturarv. Høflighedsteorier forklares, herunder det meget betydningsfulde begreb ansigtstab. Efter et blik på det aktuelle danske du-samfund, der bl.a. kom ud af De’ets nederlag, behandles tiltaleformerne og høfligheden i andre lande. Bogen slutter med et begrundet håb om, at ungdommen vinder høfligheden og den mellemmenneskelige respekt tilbage

Jeg siger tak til de mange, der har medvirket i projektet gennem personlige bidrag, som alle står for bidragydernes egen regning. Jeg ønsker ligeledes at udtrykke min taknemlighed over for de flere hundrede uundværlige, unavngivne rapportører og respondenter. En tak til min hustru for tålmodighed og støtte. En særlig tanke sender jeg til afdøde professor, dr. phil. Jens Normann Jørgensen, der havde sit virke på Institut for Nordisk Litteratur og Sprogvidenskab, Københavns Universitet, hvor han i den sidste del af mit studium gav mig vitaminer og var en uforlignelig inspiration.

Tak for hjælp til projektet fra Dansk Sprognævn og Danmarks Statistik. Tak for støtte til udgivelsen af bogen fra Birgit og Jørgen Varmings Fond samt Velux Fonden.

Bjørn Andersen

Tilegnet mine børnebørn David, Konrad, Simon, Jacob og Hanna

Indledning

Jeg lægger hermed hovedet på blokken og erklærer, at jeg har en kærlighed for du-De-systemet, og at jeg ikke bryder mig særlig meget om det nuværende enerådende du!

Jeg har en formodning om, at vi inden for en overskuelig fremtid vil genfinde det gamle De, og jeg er sikker på, at en sådan genkomst på mange måder vil gavne det danske samfund. Jeg mener ikke, at det gamle du-De-system vil genopstå i alle detaljer, men vi vil se et nyt og modereret, praktisk og høfligt hensyntagende De. Derved kommer vores tiltaleform til på realistisk vis at afspejle samfundet, det sociale liv og mennesket, som det er. Samtidig kommer der forhåbentlig lidt mere sund ydmyghed og selverkendelse – ikke underdanighed – i vores attitude over for hinanden og andre mennesker i verden. Et nyt De og en besindelse på høflighed vil vise sig at være en nødvendighed i vores samspil med vores nabolande. Jeg ønsker kort og godt et formålstjenligt værktøj til navigation i virkeligheden herhjemme og ude i verden.

Det kan påvises, at den udbredte mangel på høflighed er opstået parallelt med udviklingen af den du-kultur, der blev en følge af begivenhederne i 1968. Manglen på høflighed er efter manges mening forbundet med dét forfald og den mere eller mindre afsporede eller misforståede velfærdsmentalitet, som vi har været vidner til i en årrække.

Vores sprog, og den måde vi bruger sproget på, er ikke frit svævende. Det kan ganske vist ikke påvises videnskabeligt, men ingen faglig autoritet vil bestride, at der er en sammenhæng mellem den måde, et samfund fungerer på, og den måde samfundets borgere kommunikerer med hinanden på. Jeg vil påstå, at mange af vores samfundsproblemer hænger sammen med den sproglige udvikling, der fulgte med afskaffelsen af det høflige De. Samfundsindstillingen, vores opførsel over for hinanden og vores sprogbrug er samsvarende. Reducerer man sproget og dets potentialer – også i relation til almindelig høflighed – sænker man samtidig ikke alene holdningen mennesker imellem, men også hele attituden til f.eks. velfærdsstaten.

Et nyt De vil selvsagt ikke løse alle de samfundsproblemer, vi står overfor i disse år. Men større høflighed og en erkendelse af sammenhængen i tingene vil være et stort skidt hen imod en løsning.

Når man med andre ord sviner hinanden til på internettet, på gaden og en del bilister imellem, er det kun en af følgerne af, at vi med en massakre på sproget og den sproglige høflighed har nedgjort forholdet imellem os. Den ideologi, der lå bag gennemførelsen af, at vi kun måtte sige du til hinanden, har virket nedbrydende i langt større udstrækning, end vi måske har gjort os klart.

Jeg er ikke blind for, at der i „gamle dage“ var en del at gøre oprør imod, magtmisbrug og andre uretfærdigheder, seksualforskrækkelse, professorvælde etc. Vi lever imidlertid i en ny tid, hvor der ikke længere er den gamle stivhed og misbrug af klasseforskelle at lave revolution imod. Dermed gives der ikke længere nogen undskyldning for de mange ulemper og utilstrækkeligheder ved det tvungne såkaldt folkelige du. Jeg ønsker valgfrihed og større høflighed i betydningen mere venlighed og empati. Et stabiliserende, funktionelt apparat, man kan forholde sig til.

Jeg ved, at jeg af mange vil blive kaldt en fortidslevning eller ligefrem en sur gammel mand, der ikke har indset det gode og varme ved, at vi alle sammen uden videre siger du til hinanden og dermed kommer hinanden ved. Nogle vil sikkert blot trække på den betragtning, at du’et er så integreret i det danske samfund og i den danske mentalitet og væremåde, at man ikke kan forestille sig danskerne uden det. Det danske du, synes man, er en selvfølge, der er kommet for at blive, og en ændring af danskernes tiltaleformer er helt enkelt utænkeligt. Synes nogle.

Ungdommen er vigtig i debatten

Selv om det for nogle vil lyde paradoksalt, er jeg overbevist om, at mange unge vil give mig ret i mine betragtninger. Ungdommen er vigtig i debatten, fordi de unge i dag interesserer sig for høflighed i langt højere grad, end det var tilfældet for et par generationer siden. Jeg konstaterer dette ikke alene ud fra almene iagttagelser og samtaler med unge, men også ud fra en ungdomsundersøgelse, jeg har gennemført sideløbende med den store voksenundersøgelse. Undersøgelsen gav flere resultater, der sikkert vil overraske mange. Bl.a. er de unge ikke fremmede over for et høfligt De-tiltalesystem, selv om de i det samfund, de er vokset op i, aldrig har kendt andet end du-formen. Ældre samfundsborgere oplever i disse år, hvorledes unge mennesker, i modsætning til tidligere, er oprigtigt venlige og hjælpsomme.

Samtidig observerer jeg – og uden tvivl mange med mig – at adfærdspendulet er ved at svinge tilbage i disse år. Politisk sker der mange ændringer i retning bort fra de idealer, der var gældende i 60’erne, 70’erne og 80’erne. De unge og yngre bruger f.eks. mange flere penge på tøj, end min generation nogen sinde har gjort. Man klæder sig stilfuldt eller smukt og farverigt, måske morsomt, men altid med stil. Dyr stil. Når man bl.a. på universiteter og i embedskontorer stadig ser cowboybukser, er de sjældnere forrevne, stærkt slidte og forvaskede. I TV er det utænkeligt, at en nyhedsoplæser har murerskjorte på; studieværterne optræder i dag i habit. Mange, især unge og yngre, lægger stor vægt på at overholde traditioner og bordskikke, som man i den danske „revolution“s dage gjorde grin med; i vore dage udgives Emma Gad i genoptryk sammen med gode nye bøger om manerer, ritualer og traditioner. Danskerne er også blevet mere blufærdige: Den tid er forbi, da kvinder i alle aldre gik bare rundt på vores mest populære strande. Der solbades stadig uden bh, men det sker mere diskret.

Paradoksalt nok mødes den tydelige opstramning – politisk, stilmæssig, traditionsmæssig og „moralsk“ i dette ords flere betydninger – imidlertid af en strømning i modsat retning. Forfaldet hærger på mange områder vor tids Dannevang. På en tur gennem byen ser jeg almindelige borgere gabe højlydt i S-togskupeen uden at gøre mine til at holde sig for munden, og nogle hoster lige ud i luften. Alle steder møder jeg kampagner og skilte, der skal få folk til at opføre sig på en måde, som tidligere var en selvfølge uden anvisninger. Ingen køkultur. I gaderne flyder affaldet ofte i en grad, der får en til at føle sig hensat til 1700-tallet osv.

Den manglende høflighed er emnet for mange klagende bøger, avisartikler og TV-udsendelser i de seneste år. Det er svært at undgå at se en sammenhæng med den dominerende du-kultur.

Idet jeg hæfter mig ved sproget, må jeg indrømme, at jeg er blevet træt af her til lands ustandselig at støde på personer, der ikke tager samtalen og høfligheden alvorligt; de findes i alle lag, også blandt mediefolk. Ligegladheden med tiltaleformen og sproget har bredt sig parallelt med, eller måske på grund af, den påtrængende du-kultur. Jeg bryder mig ikke om overdrivelser, og jeg kan ikke følge med, når kendte politiker udsender nødråbet: „Danmark er blevet et pauvert land på ånd og kultur!“ Men jeg kan ikke undgå at se et tydeligt fald i dannelsesniveauet, ligesom negligeringen af vores sprog griber om sig; ind imellem er det, som om den talende i virkeligheden er ligeglad med, om modtageren forstår, hvad der bliver sagt. Denne ligegyldighed betyder, at vi for hver dag, der går, får en lille smule sværere ved at kommunikere og være sammen på en god måde.

Er det for øvrigt helt forkert at mene, at en sådan ligegyldighed kan være en af ingredienserne i den gryde af vold i sproget, som vi er vidner til i disse år?

Som jeg ser det, er det på tide at tage vores måde at tale til hinanden på op til revision, hvilket indebærer et nærmere kig på vores høflighed i videste forstand. Vores måde at være sammen på er ganske vist kun en del af helheden, men det er ikke en ligegyldig detalje. Tiden er også inde til at skele til tiltaleformerne ikke alene i de andre lande, hvor De’et er bevaret og skærpet på det seneste, men også til vores broderland Sverige, der oplever en anseelig større høflighed i tiltaleformerne. Den danske isolerede og selvtilstrækkelige du-kultur, og hvad der følger med den, vanskeliggør kommunikationen med udlandet.

Det skjulte De

Høflighed er en kompliceret størrelse, hvis enkelte bestanddele ikke kan skilles fra hinanden. Som lederen af Dansk Folkemindesamling, Else Marie Kofod, fortæller i sit bidrag til bogen, havde selv de unge anarkistiske rebeller, der i 2007 forsvarede Ungdomshuset Jagtvej 69 på Nørrebro i København, deres egne høflighedsregler, som skulle overholdes.

Tiltaleformerne er integreret i den overordnede høflighed. Denne bog og dens budskaber er tværfagligt baseret med inddragelse af videnskaber som psykologi, biologi, etologi & dyrepsykologi, palæontologi og kulturantropologi. Men det er først og fremmest en sociolingvistisk bog, der handler om den sproglige høflighed – den måde, vi taler til hinanden på. Det er en populariseret, sociolingvistisk undersøgelse af et sprogligt, socialt og politisk fænomen og dets udvikling og betydning over tid.

Det er en betydningsfuld pointe i denne sammenhæng, at der er mange måder at sige „du“ og „De“ på. Du’et og De’et er indlejret i utallige ikke sproglige måder at tale sammen på, og vi stiller tit for os selv et uudtalt spørgsmål om, hvad det egentlig var, der blev sagt i en given situation. Mens et stort og tæt kram f.eks. er et ubetinget du, kan det være sværere at afgøre, om et håndtryk er et du eller et De. Jeg hørte en radiodiskussion, hvor man sagde du til hinanden, som det sig hør og bør, men hvor der alligevel tydeligvis var uoverensstemmelse om, hvorvidt man nu virkelig var dus eller De’s. Den ene part blev ved med at kalde den anden ved fornavn og sagde klart du, mens den anden konsekvent titulerede den første ved brug af såvel fornavn som mellemnavn og efternavn – hvilket indikerede et De.

Blandt de mange oplevelser, jeg har haft i forbindelse med i mit indsamlingsarbejde, er følgende episode, der udspandt sig i et antikvariat på Nørrebro i København, hvor jeg var på jagt efter nogle bøger.

Jeg sagde uvilkårligt du til den ældre antikvar. Vi gik ned til reolerne i kælderen, og dernede svarede han mig pludselig med De, hvilket klart virkede som en bebrejdelse, og jeg tænkte, at jeg nok havde fornærmet ham. Da vi kom op i butikken igen, spurgte jeg ham, hvordan jeg skulle titulere ham. Samtidig begyndte jeg i hovedet at udfylde et spørgeskema. Han spurgte mig om årsagen til mit spørgsmål, og mens jeg forklarede ham om min undersøgelse, trak jeg blokken frem og begyndte at notere.

Han var 63 år, havde studentereksamen og handelsuddannelse og havde haft antikvariatet i en menneskealder. Skemaet syntes lige til: Han foretrak De. Med ét standsede han og udbrød:

– Jeg er et udpræget du-menneske…

Så måtte skemaet skrives om med modsat fortegn.

– Men hvorfor sagde du så De til mig nede i kælderen?, spurgte jeg.

– Fordi du sagde De, replicerede han.

– Jamen jeg sagde jo du!

– Sådan hørte jeg det ikke, slog han venligt fast, mens han tastede beløbet ind i kasseapparatet.

De’et er langtfra forsvundet. Det eksisterer stadig som en både synlig og usynlig tiltaleform, og nogle gør sig den ulejlighed at tage hensyn til brugere af det synlige De, andre gør ikke. Det skjulte „De“ lever videre imellem os i bedste velgående i vores fælles underbevidsthed som en konsekvens af, at vores nuværende „du“ ikke er neutralt. Du’et er værdibelastet i den forstand, at det stadig står i modsætning til et skjult fortsat eksisterende De fra det tidligere tiltalesystem. Det kommer til udtryk i mange sammenhænge. Et tydeligt eksempel er det ubehag, det vækker hos mange fjernsynskiggere, når TV-studieværten siger du til seerne.

Når vi danskere i dag så godt som alle sammen siger du til hinanden, opfattes det som nævnt af nogle som en selvfølge. Imidlertid er det ikke en „folkelig selvfølgelighed“. Mange tænker nok aldrig nærmere over det, heller ikke selv om de i udlandet møder mennesker, der ikke uden videre siger du til hinanden. Enkelte mener fejlagtigt, at det danske du var resultatet af en slags regeringsbeslutning; jeg har også hørt det påstået, at tiltaleformen blev dekreteret af Dansk Sprognævn. Men indførelsen af det enerådende du er resultatet af en aldrig defineret beslutning.

Sprogkrig og usikkerhed

Det er en myte, at det enerådende du er helt naturligt for danskerne, og at man på et eller andet tidspunkt i fortiden forlod De’et efter en dulgt, men attrået, enstemmig beslutning i det danske folkedyb. Du-formen er ikke mere naturlig for os end den blandede du-De-form. Og likvideringen af De’et foregik ikke uden sværdslag. Der var bestemt ikke enighed blandt danskerne om, at tiltaleformerne skulle ændres. En opblødning ville være kommet under alle omstændigheder, idet omgangsformerne siden Danmarks befrielse viste en tendens til en rolig, løbende forandring. Men i begyndelsen af 1950’erne startede, hvad der senere udviklede sig til en af de største sproglige borgerkrige, Danmark har oplevet. I mange år bølgede kampen frem og tilbage med et berømt slag i 1968. Først i sidste halvdel af 1980’erne var De’et blevet så svækket, at det enerådende du for alvor kunne begynde at befæste sin magt.

Du’ets sejre i den bitre sprogstrid havde i flere henseender brutale følger, hvilket ikke er en overdrivelse, idet det angik menneskers sårbare identitet. Mange fik ar på sjælen, hvilket man kan læse om i flere af bogens indlæg. Fortællingen om „du eller De-krigen“ er et væsentligt kapitel i den danske kulturhistorie, der alene af den årsag bør kendes. Men et kendskab til dette forløb bør også være baggrunden, når man tager stilling i den aktuelle debat om den danske sprogtone og høflighed.

Argumenterne for og imod afskaffelsen af tiltaleformen De var mange. Her skal blot slås fast, at det angivelige og udtalte formål med afskaffelsen af De var, at det ville gøre os alle menneskeligt lige og nær ved hinanden. Hvis man nu efter mange års du efterprøver sagen, er det evident, at du’et hverken har ændret det danske samfund socialt eller medmenneskeligt til det bedre. Vi er ikke blevet mere lige, end vi var før tiltalereformen. Og der eksisterer stadig ensomhed. Tværtimod at „komme hinanden mere ved“, er vores samfund efter de flestes opfattelse blevet mere egoistisk, kynisk og brutalt. Det hævdes med rette, at vi er ved at størkne i et glat livssyn, der nedbryder samhørigheden.

Personligt har jeg oplevet langt større fællesfølelse og sammenhængskraft før du-samfundet. Det er blevet hævdet, at det tidligere De-system var koldt og umenneskeligt, men jeg ved af egen erfaring, at man udmærket kan have det rart, selv om man ikke er du’s med alle. Og det passer ganske enkelt ikke, at man ikke kunne være jovial og gemytlig, når man sagde De. Lad mig eksempelvis nøjes med at henvise til de gamle quizprogrammer med TV-stjernen Otto Leisner, der både sagde De og i sandhed var varm og munter.

Det er ikke uvæsentlig, at der også blandt de laveste samfundsklasser fandtes en stor modstand og nervøsitet over for den nye tiltalereform, såvel udtalt som gemt i sindene; det fremgår meget tydeligt af min undersøgelse. En af de største fordele ved det tidligere tiltalesystem var den tryghed, som det gav brugerne; man vidste, hvad man havde at holde sig til, hvem man selv var, og hvilket forhold man havde til andre. Systemet var, som det havde udviklet sig, en beskyttelse mod verbale sociale overgreb. Jeg vil naturligvis ikke påstå, at der ikke af og til kunne opstå mindre vanskeligheder, men i sammenligning med i dag var der tale om en harmonisk og uproblematisk tilstand, thi de tilsyneladende komplicerede regler var i virkeligheden enkle at følge. Systemet fungerede i realiteten gnidningsløst. Reformen var forstyrrende.

Det enerådende du har ikke gjort kommunikationen lettere, som det er blevet hævdet. Det er f.eks. meget nemmere at styre en samtale med en højere placeret person (eller med en forretningsforbindelse; eksemplerne på listen er legio) fornuftigt, hvis man siger De. Kommunikationen holdes lettere på et sagligt plan, og der er ingen fare for misforståelser eller fornærmelser.

Når vi mødes med nogen uden for familien eller det kollegiale eller vennekredsen, kan vi have mere eller mindre besvær med at finde ud af, hvordan vi egentlig skal forholde os i den givne sammenhæng, og hvordan vi skal behandle den anden, hvis vi vel at mærke ønsker at udtrykke respekt og undgå at støde eller såre eller blive misforstået. Vi er i dag, i modsætning til tidligere, nødt til at føle os for. Selv om vi siger du, etableres kontakten og forståelsen mellem mig og den fremmede ikke „naturligt og på et splitsekund“, som det hed engang. Der er ikke sjældent dårlig kommunikation på den ene eller den anden måde, crossed wires som englænderne siger.

Vi tænker måske ikke så meget over det, for vi har været nødt til at vænne os til denne uudtalte evigt opdukkende usikkerhed i en eller anden grad. Usikkerheden er lige så ubekvem som upraktisk. Det nuværende du er i en vis udstrækning i mange situationer dysfunktionelt. Det kræver århundreders øvelser og en særlig mentalitet at få et neutralt tiltaleord, som f.eks. det engelske you, til at fungere. Vi har ikke øvelsen og heller ikke den nødvendige mentalitet.

Det er også væsentlig at bemærke, at bortskaffelsen af De ikke har gjort os mere hensyntagende høflige. Når begrebet høflighed ofte nævnes herhjemme i disse år, i medierne, i dagbladsdebatter, foredrag og bøger, skyldes det fraværet af høflighed. Det er en sociologisk lov, at dét, man taler meget om, er en mangelvare.

Valget af du eller De

Det er ikke ligegyldigt, hvilken tiltaleform man anvender. Når man vælger én form frem for en anden, signalerer man den art af kommunikation, man ønsker: Det kan være intimitet eller distance, ligeværd eller dominans, ærbødighed eller foragt. Det drejer sig om de to parters placering i forhold til hinanden i det officielle eller uofficielle hierarki, om det konkrete styrkeforhold mellem dem, om en gensidig tillid og om graden af nærhed i deres forhold. Det var i valget af du eller De, man angav sin opfattelse af den samtalesituation eller det møde, man befandt sig i. Det drejer sig om, hvad den tyske filosof og sociolog Jürgen Habermas med et fint ord kaldte det universalpragmatiske niveau, altså den overordnede drejebog for samværet, alt dét der kommer før, man når til samtalens indhold.

Ved at have valgmuligheden mellem de to tiltaleformer, kunne man bestemme rammen om mødet. Den mulighed er jeg desværre blevet frarøvet ved brugen af det universelle du. Det mærkede mange ældre på krop og sjæl, da de i hospitalssengen eller på plejehjemmet pludselig blev tiltalt med et indiskutabelt og – som de opfattede det – råt og nedværdigende du (omtalt mange steder i bogen).

En sprogforsker, der gik ind for afskaffelsen af De, argumenterede i en artikel i 1978, at „du er den menneskelige nærform - „du“ henvender sig til et menneske i dets helhed, mens „De“ kun henvender sig til den del af den pågældende person, der udgør den sociale rolle“. Hertil kan man med rette bemærke, at for det første behøver du-formen aldeles ikke at henvende sig til et menneske i dets helhed, hvilket vi kan konstatere, efter at du’et er blevet universelt. For det andet, at intet menneske eksisterer uden en eller anden social rolle – en rolle, der i sin videste betydning for os alle er en organisk del af vores personlighed og identitet.

Adfærdsnormerne, og dermed tiltaleformerne, har også betydning i offentlighedsmodellen, såvel i samfundet (privatsfæren og den offentlige sfære) som i forbindelse med statens offentlige myndigheder. Tiltaleformerne er en indikator for de sociale relationer og den sociale struktur i et samfund. Valget af tiltaleformer siger ikke alene noget om, hvordan vi betragter hinanden to og to, men vidner også om, hvordan samfundet er skruet sammen og fungerer.

Selvrespekten og ansigtet

Det er betydningsfuldt, at tiltaleformerne til enhver tid bruges i et spil om opretholdelse af individets egen selvrespekt og hensynet til den andens følelse af selvværd. Jeg vil gerne sige du, men det skal ikke være et påtvunget, men derimod et naturligt du, som jeg og min modpart er enige om. Den unuancerede du-kultur forekommer mig følelseskold, selv om den oprindeligt var tænkt som det modsatte.

Vi glemmer ofte at tage hensyn til det forhold, at vi er sårbare skabninger, hvis selvfølelse og identitet er så vigtig, fordi den er tæt forbundet med selvopholdelsesdriften og i visse tilfælde næsten med selve meningen med livet. Det var ikke alene tydeligt på sygehusene og i plejesektoren, da du-kampagnen var værst. Vi har alle behov for at blive agtet og æret og taget hensyn til – ligesom vi har behov for at agte og ære andre. Der er stærkt brug for samtale-instrumenter, der giver os disse muligheder og sætter os i stand til at skabe den afstand eller nærhed, som føles rigtig.

„Ansigtet“, der er almindeligt kendt på grund af vendingen „at tabe ansigt“, er uden tvivl det allervigtigste element i denne sammenhæng; alligevel beskæftiger vi os normalt ikke meget med dette begreb. Det bør vi gøre. Vi er sårbare. Den hensyntagende høflighed og det facetterede tiltalesystem, som jeg plæderer for, hænger nøje sammen med en bevidsthed om ansigtet og ansigtstabet. Jeg er i øvrigt sikker på, at vi et eller andet sted i vores gener har et høflighedsinstinkt, hvilket jeg vil argumentere for. Min argumentation for, at vi bør bruge denne mulighed, går senere i bogen gennem bl.a. sammenlignende dyreadfærd, børnepsykologi, urtidsmennesket og studier af stammefolk, herunder en rejse til det gamle Grønland.

Modsat den manglende høflighed og det større eller mindre kommunikative kludder, som bl.a. er fulgt med den enerådende du-kultur, arbejdes der i disse år på forskellige måder på at forbedre forståelsen mellem folk i almindelighed og chefer og ansatte. Man taler ude i verden om den skandinaviske model. Der arbejdes bl.a. på en frugtbar udbredelse af en såkaldt flad virksomhedskultur. Det sker på et bæredygtigt, realistisk grundlag og ikke ud fra en urealistisk drøm. Et fremtrædende element i vore dages bestræbelser på konfliktløsning er mediation, der er i familie med flere sociolingvistiske høflighedsteorier, herunder ikke mindst det nævnte ansigtsarbejde. Alt i alt er høflighed og gensidig respekt alfa og omega, og en tilbagevenden til en form for du-De-systemet vil gøre nytte.

Respekt er nøgleordet. I vores komplicerede samfund har vi brug for et nuanceret høfligt tiltalesystem, der drager nytte af konfliktløsende elementer fra tidligere tider i menneskets historie og samtidig tager hensyn til det moderne menneskes behov for en effektiv kommunikation, der både rummer varm nærhed og tilbørlig respektfuld afstandtagen, når det er ønskeligt og hensigtsmæssigt. Det kan vores nuværende du-system, i modsætning til den tidligere du-De-tiltaleform, ikke leve op til.

Sproget er betydningsfuldt, det er magisk, en skabende kraft. Det er ikke ligegyldigt, hvad vi går rundt og siger til hinanden. Vi skal besinde os og begynde at diskutere, om den tiltaleform, vi har valgt, virkelig er den rigtige for os i dag. Og grundlaget for en diskussion bør være et fundament af viden om, hvad høflighed egentlig er for noget. Mange vil være uenige med mig om mine ønsker; derfor er det lige så meget en debatbog som et værk med lødig dokumentation og oplysning.

Jeg vil gerne fortælle om sprogkampen herhjemme, men synes, det er relevant også at høre nogle meninger og erfaringer fra andre danskere, hvoraf nogle i sin tid gik ind for brugen af det universelle du og måske stadig gør det. Det ligger mig i den forbindelse på sinde igen at understrege, at alle bidragydere i bogen står for deres egne udtalelser. Ingen bidragydere har været påvirket af mine synspunkter, og ingen har blandet sig i min argumentation.

Jeg lægger ikke skjul på, hvor min sympati ligger. Jeg mener, at du-pressionen og den ideologi, der lå bag kampen for det enerådende du, bærer en ikke ringe del af skylden for det samfund, vi oplever i dagens Danmark, med verdens mest uhøflige måde at behandle hinanden på, ensomhed, vold i sproget (også på nettet), fysisk vold, manglende hensyntagen og respekt for andre, selvretfærdighed, selvoptagethed og manglende evner til at have relevant kontakt med verden uden for vores grænser. Det lyder voldsomt, men læs bogen og døm selv!

Jeg medgiver, at man for at blive hørt af og til må sætte tingene en lille smule på spidsen, men jeg ønsker ikke at provokere for provokationens skyld, derimod at fremlægge nogle kendsgerninger. For at citere den engelske forfatter Martin Amis:

Efterhånden som man bliver ældre, chokerer man folk mere gennem ærlighed end gennem overdrivelser eller krænkelser. Det er faktisk sandheden, der chokerer læserne mest.

„Du“ er der bare og har altid været der!

Men når jeg som fagforeningsformand forhandlede med arbejdsgivere, sagde jeg De, både til den lille lokale håndværksmester og til de store.

Anker Jørgensen, født 1922. Formand for Dansk Arbejdsmandsforbund. Statsminister i 1972, siden i flere omgange fra 1975-82. Var meget ivrig forkæmper for indførelse af du’et til alle.

Jeg har egentlig ikke noget at fortælle!

„Du“ er der bare og har i virkeligheden altid været der, andet er der ikke at sige om den ting.

Ved at sige du, kan man komme hinanden meget nær uden at træde op i lommen på hinanden. Man kan udvise den største respekt, selv om man siger du.

For mig er forholdet mellem De og du det omvendte af, hvad man normalt forstår: For mig er det faktisk finere at sige du end De!

Du var jo noget, der helt naturligt kom, efterhånden som man lærte et menneske at kende. Så gik man fra De’s til du’s, i hvert fald generelt set for mange mennesker. Sådan var det. I dag er det er vel sådan, at ingen længere siger De, end ikke til folk, de ikke kender. Man siger med det samme du. Det er det, der er sket, på godt eller ondt – som man nu ser på det.

Til spørgsmålet, om det er godt eller dårligt, vil jeg gentage: Det er der bare!

Der er som sagt noget naturligt i det. Jeg er altid blevet du’s med mennesker, lige så snart jeg har lært dem at kende. Undtagen altså i visse sammenhænge i samfundet. Disse grupper går man pænt udenom og fortsætter med at sige De og hr. og fru og frk.

Det er naturligvis ikke ubehageligt for mig, at alle kommer hen til mig og siger du. Jeg er lige ved at sætte sagen på spidsen og sige: Hvad skulle de ellers sige? Man skal ikke sige De til mig. Jeg ved dog godt, at nogle gør det alligevel, men jeg lader som ingenting!

I de forskellige arbejdergrupper, som samfundet er opdelt i, har man altid sagt du til hinanden indbyrdes. Jeg var aldrig tilhænger af, at man skulle sige De. Men jeg gjorde det alligevel i et vist omfang. Hos mange skyldes det nok en vis konservatisme. Det kan også skyldes, at man mener, at en eller anden er noget ved musikken – så er der nogle, der mener, at man skal sige De til vedkommende. Men det har som regel også kun været et overgangsfænomen, til man lærte hinanden at kende.

Der er dog trods alt visse grupper i samfundet, man skal blive ved med at sige De til. Jeg har jo haftmeget med A. P. Møller at gøre, og jeg har altid sagt De til ham. Han ville nok synes, at man gik for tæt på ham, hvis man sagde du. Men det er et sjældent eksempel.

Du på fodboldbanen, men De i skolen

Som barn lærte man, at man skulle sige De til fru Jensen og hr. Hansen, som man mødte på gaden. I Det Kongelige Vajsenhus Skole var man meget formelle, og vi sagde De til lærerne. Gymnastiklæreren hed hr. Skov. Han var i øvrigt træner i AB, og da jeg spillede fodbold i Fremad Amager, kom jeg til at spille imod hans „drenge“. På boldbanen sagde vi alle du til hinanden, men jeg fortsatte med at sige De til ham i skolen.

Senere kom så det almindelige du i samfundet, men jeg husker ikke specielt den overgangsperiode, der var. Jeg har altid været tilhænger af, at man strøg så meget som muligt af det formelle, fordi det formelle ikke bare er formelt i ord, derimod også i sig selv et skel imellem mennesker. Jeg er tilhænger af, at de flest mulige hindringer for det frie samvær mellem mennesker forsvinder. Vort parti bygger jo på størst mulig lighed mellem mennesker, derfor er det den almindelige vurdering, i hvert fald hos mig, at for meget De og for meget fru og frk. er af det onde! Det er ikke noget, jeg ville føre en vild kamp for at fjerne, jeg mener bare, at det er naturligt, at det kommer væk.

Vi skal frigøre os fra underdanighed

Når jeg som fagforeningsformand forhandlede med arbejdsgivere, sagde jeg De, både til den lille lokale håndværksmester og til de store. De var så tilpas fremmede, og man ikke uden videre skulle være kammerat med „fjenden“, for at sige det lidt fraseagtigt. Der herskede måske af og til en slags underdanighed, idet jeg dog vil understrege, at jeg aldrig har været underdanig, men tværtimod altid har ment, at menneskene skal frigøre sig så meget som muligt fra underdanighed. Når jeg alligevel sagde De, har det noget at gøre med, at de var fremmede. Senere kom jeg til at kunne lide nogle af dem, og så blev vi du’s. Det er jo uhyggeligt, at man ligefrem kan komme til at synes om nogle af „fjenderne“, men sådan var det!

Hvordan man end vender og drejer det, er De’et jo et skel mellem menneskene. Alene af den grund skal man ikke holde fast ved De-formen.

Det interessante er naturligvis, at det er meget svært at definere, hvornår man skal sige du og De, og alene af den grund bør man afskaffe De fuldstændig. Måske dukker der så andre skel op; man skal nok regne med, at der kommer nye tiltaleord, der sætter skel mellem folk. Det vil altid være sådan, at lige meget, hvor ens man synes, man er, vil der altid være en tendens til, at man bukker en ekstra gang for nogle personer. Og om det så giver sig udslag i, at man siger De, kan i og for sig være lige meget. Det skal nok blive udtrykt på en eller anden måde. Og et nok så udbredt du udrydder ikke alle forskelle!

Nu, vi taler om høflighed og respekt, så har jeg her på plejehjemmet mødt en mand, der er professor i arkitektur. Han er en gammel mand, ligesom jeg selv er det, ja han er for øvrigt ældre end mig. Han er en meget fin mand i ordets bedste betydning. Da vi kom i snak, sagde han af sig selv du til mig. Han var lærer ved Kunstakademiet, er en ret fremtrædende person og har præget både undervisningssystemer og tankegang, og kunsthistorien har han også til en vis grad påvirket ved sit arbejde. Han sagde du, og det var ikke noget, vi behøvede at diskutere, vi sagde du til hinanden med det samme. Det, syntes jeg, var i orden. Jeg overvejede intet i den forbindelse.

Man kan være uforskammet med både De og du

Jeg gik og går ind for du’et, fordi det mindsker afstanden mellem mennesker.

Arne Melchior, født 1924 i København. Direktør, fhv. MF og minister.

For mig var det ikke svært at gå fra De til du. Jeg er et udpræget du-menneske. Og så er jeg – og var altid – for eksperimenter og fornyelse.

Jeg var i en del år direktør i en stor konfektionsfabrik, Jardex. Vi havde på et tidspunkt 350 ansatte, hvoraf de 300 var syersker, skræddere, personalet, pressesvende og tilskærere. Der var tolv værkførere og en driftsleder samt en chef for tilskæreriet, med hvem jeg holdt et møde hver måned. Engang midt i første halvdel af 1960’erne foreslog jeg på et af disse møder, at vi skulle gå over til at blive du’s med hinanden. Jeg kom en del på fabrikken, især på kontor, lager og salgsafdeling, hvor vi altså var sammen mange timer hver dag, og jeg syntes, det var mærkværdigt, at man sagde hr. og De og alt det der. Derfor bad jeg værkførerne tænke over det, idet jeg pointerede, at du’et jo var på vej og ville komme før eller siden. Jeg var du’s med enkelte af værkførerne, men ikke med alle.

De udtrykte enstemmigt et hårdt nej til mit forslag! Blandt deres argumenter var, at man nemmere kan blive fræk, når man er du’s. Man bliver friere i sin tale, hvilket kan være udmærket i nogle henseender, men hvis der kommer noget på kant, så kan man ikke sige „Deres dumme svin“, i øvrigt et af tidens mest brugte argumenter. Hvis man først var du’s, kom udtryk af denne slags meget lettere ind i forholdet, og det ville gå ud over den respekt for de ledende, der til syvende og sidst skulle give ordrer og bestemme. Jeg syntes derimod, at man lige så godt kunne være fræk, når man sagde De, som når tiltaleformen var du, ligesom man kan være uforskammet med De og sød og høflig med et du. Men efter en stund måtte jeg indse, at der ikke var nogen, som holdt med mig, så det blev et nej.

Efter nogle måneder tog jeg igen spørgsmålet op og foreslog, at vi kunne gøre det på prøve et årstid og se, om det fungerede godt. Hvis ikke, ville vi gå tilbage til den gamle tiltaleform. Jeg kunne selv se, at den ikke var holdbar, men de gik med på den; måske skyldtes det også, at tanken havde modnet sig i den mellemliggende tid. Men de første, der tog ordet, støttede ideen, og så var modstanden ikke stærkere, end at den kunne overvindes. Det er jo oplagt, at hvis man først er blevet du’s med hundredvis af mennesker, kan man ikke bagefter pludselig igen begynde at sige De.

Man var under alle omstændigheder blevet du’s. Hvis jeg ikke havde presset på på det tidspunkt, var det sket måske 5-7 år senere.

Grænselinierne

Man kunne være lige så fræk og uhøflig på De’s som på du’s, og jeg kunne godt lide dusseriet, da det kom frem. Det var også omtalt flere steder offentligt, at jeg var en af dem, der gik ind for det.

Grænserne for hvem der tidligere var du’s og De’s gik på to linier. „Du“ brugtes i nogen grad blandt unge og til en vis grad blandt ældre mennesker indbyrdes, men ikke mellem generationerne. I dag kan man komme ud for i stormagasiner og butikker, hvor jeg ikke er kendt, at en ekspedient siger De til mig, fordi de ser, at jeg er ældre. Barriererne mellem aldersgrupperne var meget udbredt dengang. Og i øvrigt også mellem ældre på f.eks. plejehjem.

Den anden grænselinie var mellem kønnene. Hver for sig havde man nemmere ved dusseriet. Min kone oplevede engang midt i 60’erne (hun var i 40 års-alderen) på en benzintank, at en ung mand, der betjente hende, dussede hende trods det, at han var 20 år yngre end hun og mand. Altså overtrådte han både køns- og aldersgrænselinierne.

68-oprøret? Ja, det har da været en del af det. Frækheden fra de studerendes side over for de overlegne lektorer og professorer var helt klart med til at skubbe på. Men hvornår det slog rigtigt igennem, ved jeg ikke. Jeg gætter på, at vi skulle over midten af 70’erne, før det slog rigtigt igennem. Det var en langsom udvikling, og det tog mange år, før det blev helt normalt.

Jeg møder stadig nogle, der studser, når jeg tiltaler dem med du. Især på plejehjem har jeg oplevet det nogle gange, et godt stykke op i 2000-årene. Jeg har ikke skiftet til De, men har spurgt, om det gjorde noget, at jeg sagde du.

For mig at se handler det om metode, for som nævnt kan man være fræk over for nogen både med De og du. Et meget anvendt argument blandt modstanderne var som nævnt, at dusser man hinanden, så bliver man for fri og fræk i sit ordvalg i øvrigt og i sin tone. Til dét plejede jeg at sige, at det var sludder! Jeg siger jo du til min far og mor, men jeg har næsten aldrig været fræk over for dem, for vi var sådan opdraget, at det slet ikke hørte sig til. Var det argument ikke nok, gik jeg videre og sagde, at man jo også siger du til Vorherre, og det betyder jo ikke man vil håne og gøre nar ad ham.

Ministeriet holdt på kancellistilen

Da jeg var blevet minister (1982), lagde jeg mærke til, at alle breve fra ministeriet var underskrevet med en rebus. Midt på siden stod der „P.M.V.“ (på ministerens vegne), og på linien nedenunder midt for de tre bogstaver stod der kun to bogstaver skrevet med versaler E.B. (efter bemyndigelse). Men ikke alle breve var skrevet på ministerens brevpapir eller var måske en direkte besked fra ministeren, så det midterste M kunne også betyde på „ministeriets vegne“. Og så stod kontorchefen nedenunder.

Da jeg havde været der knap et halvt år, sendte jeg et cirkulære ud om ministeriets breve med instruks om, hvordan jeg ønskede breve udformet, og jeg gjorde bl.a. opmærksom på, at mange af sætningerne i vores breve var meget lange. Eksempelvis sætninger på 6-10 linier før et punktum med så mange indskud, at man måtte læse sætningen flere gange for at kunne huske meningen.

Vores idé var at fjerne uligheden mellem folk

Overgangen fra De til du var en sejr for fornuften, forskellene imellem os skulle baseres på faglig respekt.

Frans Gregersen, født 1949, opvokset på Frederiksberg. Professor, dr. phil., leder af Danmarks Grundforskningsfonds Center for Sociolingvistiske Sprogforandringsstudier, Københavns Universitet. Næstformand i Studenterrådet i 1968.

Man kan spekulere på, hvorfor det gamle system gik i opløsning. Det skete formentlig i sammenhæng med velfærdsstaten. Så kan man diskutere, om „De“ er ved at komme tilbage. Om „De“ er ved at blive opfunktioneret. Nogle mener jo, at i virkeligheden er „De“ ikke en høflighedsfaktor, men en aldersfaktor. Hvis man træffer en person, der er tilstrækkelig gammel, siger man De til vedkommende. Det betyder ikke, at man tager specielt hensyn. Det er bare, fordi de er så gamle, at de formodes at ønske en sådan tiltaleform. Men der er rigtigt mange gamle mennesker, der bliver fornærmede over at blive tiltalt med De, for det synes de er et tegn på, at de er ved at blive for gamle. Det udelukker dem måske af solidaritetsfunktionen.

Det er et meget mærkeligt tidspunkt, vi lever i. Vi har en gammel tiltaleform, og der er nogle, som kan huske den – og der var nogle, som hadede det gamle system. Jeg har jo også oplevet det.

Nogle knytter opløsningen af det gamle system til ungdomsoprøret. Det gælder bl.a. Erik Hansen. Andre knytter det til nogle almindelige udviklinger med demokratisering – og atter andre til velfærdsstaten. Men det er alt sammen gætteværk. Vi har ikke nogen præcis datering af det. Vi kan ikke sige, hvornår det ene holdt op, og det andet begyndte. Problemet er jo, at sprogligt materiale er rigtigt dårligt stillet, fordi i langt de fleste af de etnografiske interviews, vi har, er relationen mellem dem, der taler, ikke af en sådan art, at det er logisk at forvente hverken et De eller et du. Jeg ved ikke, hvornår dialektfolkene holdt op med at sige De, hvis de nogen sinde sagde De, men pointen i dansk dialektforskning har været, at man stort set udelukkende interviewede folk, man kendte. Derfor kan man ikke bruge det til noget i denne sammenhæng.

Ikke en forfaldshistorie

Vi kan ikke længere differentiere med sproget. Men det kan man så bruge andre midler til. Vi har ikke længere noget system, hvorunder folk bliver sat til bords efter deres titel. Undtagen ved et kongeligt taffel og sådan noget. I forbindelse med sølvbryllupper og lignende er der lidt tilbage af det. Hvis borgmesteren kommer med, er det meget fint, og han skal sidde ved æresbordet. Og hvem kommer først ind ad døren, og hvem skal sidde ved siden af værtinden, etc.

Vi vil gerne beskrive udviklingen som en forfaldshistorie. Altså, at der har været et forholdsvis fast og formelt og klart system engang. Det er spørgsmålet, om det nogen sinde har været tilfældet. Man er måske tilbøjelig til at beskrive fortiden som meget mere systematisk end nutiden. Måske kan man først kan se systematikken, når man kommer på afstand af den.

Forskelle fra skole til skole

Da jeg var barn, var det sådan, at der var folk, man sagde De til. Det var selvfølgelig folk, der var ældre end én selv, og som var voksne. Jeg er født i 1949, så jeg voksede op i 50’erne. Vi sagde ikke De til vores lærere. Det gjorde man imidlertid på den skole, min kusine gik på, nemlig Metropolitanskolen. Det virkede stærkt gammeldags på os. At man både sagde De og frk. Gregersen til en elev, virkede fuldstændigt absurd på os. Hun er student fra begyndelsen af 60’erne. Jeg tror, de opgav det deromkring.

Da jeg kom på universitetet, sagde man selvfølgelig også De til sine professorer. Det var i begyndelsen. Jeg blev hurtigt du’s med de få lærere, vi havde. Jeg kan huske, at jeg var „i audiens“ hos Gunnar Bech, som jeg ikke kendte, men som jeg kendte nogen, som kendte. Ham sagde man selvfølgelig De til. Jeg kan imidlertid ikke huske, hvad han sagde til mig, De eller du.

Min gamle spillelærer, som jeg havde spillet hos, siden jeg var 9 år, blev jeg først du’s med ret sent. Det har virkelig brændt sig ind i min hukommelse, at jeg engang kom til at sige du til ham, og at han dertil svarede: „I hvilken rendesten har vi drukket du’s?“ Nogle år senere blev vi så du’s. Men han havde i øvrigt altid sagt du til mig.

68-oprørets ideologi

Den almindelige overgang fra De til du virkede for mig som en sejr for fornuften. Det var jo en del af vores generations idé, at der ikke skulle være forskel på folk. I hvert fald ikke forskel, der var baseret på udvendighed. Selvfølgelig skulle der være en forskel, der f.eks. var baseret på en faglig respekt. Men det skulle ikke være en automatisk respekt. Det var en del af studenteroprørets idégrundlag, at autoritet ikke skulle være noget udvendigt; derimod noget indvendigt. Man skulle ikke have respekt for professorerne, bare fordi de var professorer. Vi skulle have respekt for dem, hvis de var fornuftige og kloge og dygtige forskere.

Det kan være, at der var nogle, som forstod det sådan, at man slet ikke skulle have respekt for nogen, men det var ikke tanken.

Jeg var næstformand for Studenterrådet. Og jeg var tæt på, hvad der foregik. Jeg kan huske, at Børge Clemmensen (formand for Studenterrådet) og jeg var til jævnlige møder med Mogens Fog, der var rektor for Københavns Universitet. Børge insisterede på at tiltale Fog som „Rektor“. Fog ønskede hele tiden, at vi skulle sige du. Det ville vi ikke, fordi vi ønskede, at han skulle holdes på afstand, idet vi var klar over, at hvis vi kom i et eller andet kammeratskabsforhold til ham, kunne han snøre os til enhver tid. Så vi kørte en bevidst politik: „Når Rektor siger sådan og sådan, må vi tage det som udtryk for etc.“

I det tilfælde var det autoriteten, der ønskede at komme i et solidarisk forhold til dem, der stod under ham. Men det ville vi ikke. Han var en meget interessant person i denne sammenhæng, for han var et barn af den periode, som i sig selv var antiautoritær. Han ønskede ikke autoritet for autoritetens skyld – og samtidig var han en kolossal autoritet for rigtig mange mennesker på grund af sin personlige udstråling og dygtighed.

Man kan se ungdomsoprøret på mange forskellige måder. En måde er at betragte det helt demografisk: Det var de store ungdomsårgange. Universitetet var ikke gearet til det, men var skabt som en lille bitte undervisningsanstalt, og pludselig stod der en frygtelig masse mennesker i lokalerne, og nogle af dem havde ingen baggrund for at forstå, hvad der blev sagt fra katederet. Alle var kvikke nok, og enkelte af dem var endda kvikke nok til at kunne finde ud af, at moderne indlæringsteori og pædagogik modsagde, at det var sådan, man skulle undervises. Der var rigtig meget, der handlede om, hvordan vi blev undervist. Særligt hvis man kigger på oprøret på det psykologiske institut; det startede på den måde. De var utilfredse med, at de fik dårlig undervisning. I den forstand var der meget faglig idealisme i oprøret.

Da vi lavede oprør på russisk, som jeg gik til på det tidspunkt, handlede det ikke om, at vi skulle have lettere eksamen; derimod om, at vi ville have bedre undervisning, vi ville simpelthen blive bedre til russisk.

Gamle normer på universitetet

Idealistisk handlede det om, at der var et universitet, der havde nogle meget gammeldags normer, bygget på en meget borgerlig og reaktionær opfattelse af de studerende. Begrebet lighed og social lighed i henseende til uddannelse kom til at stå centralt for alt, hvad vi lavede. Derved fik vi nogle naturlige samarbejdspartnere i Socialdemokratiet. En del af det samarbejde, der opstod mellem studenterbevægelsen og politikerne, kom til at bestå i at holde venstrefløjen i Folketinget fast på, at det her var et vigtigt emne. Der skulle ske noget med lighed i uddannelsen. Det er en diskussion, der er ved at komme op nu her igen, hvor man kan se, at den sociale rekruttering bl.a. til Københavns Universitet er meget skæv.

Nogle af de tidligste undersøgelser om dette blev lavet af Erik Jørgen Hansen på Socialforskningsinstituttet. Han var vores store nummer, idet han påviste den store skævhed. Det andet slagnummer, som vi førte frem, var Bent Hansen, chefredaktør på Socialdemokraten. „Velstand uden velfærd“ påviste, at det, man havde troet var et lighedssamfund, i virkeligheden var et samfund med en offentlig sektor, der var god for de velstillede middelklassebørn og også god for den lavere middelklasse. Men ikke god for arbejderklassen. Det ideologiske udgangspunkt for studenteroprøret var at gøre op med dette.

Derfor forsøgte man at genindføre en klassekampsdiskussion på universitetet. Vi syntes, at de privilegier, man kunne få på grund af sin sociale status (og de var meget større dengang end nu), skulle fordeles mere jævnt i befolkningen. Når vi overhovedet fik gennemslagskraft for den tankegang, skyldtes det, at kapitalens interesse var sammenfaldende med vores. Man havde brug for flere uddannede og flere højt uddannede, og det var selvfølgelig især de tekniske uddannelser, der skulle ekspanderes. Men det betød så samtidig, at man måtte ekspandere gymnasiesektoren og akademisere en hel del af ungdomsuddannelserne, og det var så det, der skete i de følgende 20 år.

Det betød et pres på uddannelsen af de lærere, der var nødvendige. Og det medførte, at man har forsømt at diskutere indholdet i uddannelserne. Om det så er noget, der kan medvirke til at skabe social ulighed, er værd at diskutere. Meget tyder på det. Erik Knudsen har engang skrevet en artikel, der hed „Kommer De fra et hjem med klaver?“. I den gør han opmærksom på, ud fra nogle udenlandske forskningsresultater, at de egentlige sociale udligningsuddannelser er de tekniske og professionsuddannelserne. De kræver ingen forudsætninger. De bygger på, at det job, du skal udføre, stiller nogle bestemte krav, og det er dem, man skal lære. Samtidig er de internationalt udvekslelige. Det vil sige, at hvis du ser på en immigrantpopulation, vil du kunne iagttage, at det er dér, de går hen. Læger, tandlæger, jurister, mekanikere, ingeniører. Det er dét, de har de bedste forudsætninger for. Disse uddannelser er uafhængige af den nationale kultur.

Omvendt kan man se de humanistiske uddannelser, som i realiteten er bundet op på det nationale og sproget – kontrastivt: dansk-tysk, dansk-engelsk etc. Noget, der kræver en hel masse forudsætninger. I gymnasiet er det en stor fordel at have en baggrund, altså en viden i forvejen, som man kan bruge i sin deltagelse i undervisningen. Og det hænger så igen sammen med noget, vi har diskuteret meget i danskfaget, at det ikke er danskfagets rolle at bygge oven på noget. Tværtimod er det danskfagets rolle at give folk noget. Det vil sige, at vi skal give dem en baggrund i stedet for at forudsætte en baggrund.

Det er en kolossal udfordring for danskfaget, for det har man ikke været vant til. Man har været flødeskummen oven på et samfund, som var der allerede, og som stammer fra dengang, hvor kun 5 % af den danske befolkning, især drengene, kom i gymnasiet ved starten af det forrige århundrede. Nu er procenten 35-45, og pigerne er kommet med. Desværre er restgruppen stigende.

Det har jo den effekt, at de, der gik i det gymnasium, kan blive ved med at beklage sig over, hvordan standarden er faldet de sidste 20-30-50 år. Man gør sig ikke klart, at dengang, de gik i gymnasiet, havde man for det første et udvalg, som bestod af de 5 % bedst begavede (de 4 % kom fra det bedre borgerskab, mens den ene procent havde været i stand til at bryde den sociale arv). Nu er det folk, der bryder den sociale arv, eller de kommer for en dels vedkommende fra store dele af middelklassen, som ikke nødvendigvis har nogen kulturel baggrund af den type, som man havde i det gamle gymnasium.

De gamle socialdemokrater var ét med klasseskellene

Hvad angår resultatet fra undersøgelsen i specialeafhandlingen, viser dette, at arbejdere var imod en reform af tiltaleformerne og befandt sig bedre inden for de gamle rammer: Det hænger nok sammen med, at de gamle socialdemokrater, de „rigtige“ socialdemokrater, de, der bar industrisamfundets normer, var ét med de klasseskel, som prægede dette samfund. Industrisamfundets generelle måde at organisere folk på var jo i en stor arbejderklasse, som var solidarisk, og som internt havde et meget stort sammenhold – men strikse inden for sit eget lag. Samtidig havde man et meget fjernt forhold både i henseende til kultur, hvor man boede, og hvordan man levede i det kulturelle borgerskab, som man opfattede som den naturlige klassefjende.

Forholdet var også tvetydigt. Når man i et arbejderhjem tiltalte og omtalte f.eks. faderen som „Hansen“ – Hvad synes Hansen, vi skal gøre? – var det et forsøg på at efterligne „hr. Konferensråden“. Man skulle have den afstand til faderen, der udtrykte respekt, og samtidig brugte man det eneste, man havde, nemlig efternavnet. Man kunne ikke sige De til ham. Det ville have sat ham uden for solidariteten. Men man kunne bruge efternavnet, fordi det viste, at man havde respekt. Man kunne heller ikke sige „far“, for så blandede man sig i middelklassens normer – netop den højere middelklasse sagde jo „far“ – „hvad synes far?“ (et eksempel herpå ses i Nathansens „Indenfor Murene“).

Man bliver ikke introduceret

I dag er De’et borte, og vi har ikke de kompenserende høflighedsregler, som man f.eks. har på engelsk. Vi står ofte ligesom nøgne over for hinanden. Jeg synes, at det er et stort problem i nogle sammenhænge. Det kontante problem er, at det betyder, at man i nogle sammenhænge får en dysfunktionel måde at omgås på. Hvis man f.eks. tager sådan noget som introduktioner i et selskab, så går man rundt og siger: „Dav, jeg hedder Frans!“ Og hvis det er et mere fornemt selskab, siger man: „Frans Gregersen.“ Man siger det helt uforståeligt, for det er i virkeligheden ikke meningen, at andre skal forstå det, man skammer sig lidt over det. Og værtinden eller værten gør ikke noget som helst for at sige: „Det her er altså Frans Gregersen.“ Fordi det jo ville kunne opfattes som blær. Sådan noget må man ikke.

Pointen er, at det hele er dybt dysfunktionelt. For det første kan det betyde, at der er folk, som er sammen med én i 2 timer eller mere uden at ane, hvem man er! For det andet aner jeg dagen efter ikke, hvem jeg skal ringe til, hvis der er brug for det. Jeg har snakket med Benedikte, eller hvem det nu var, om et eller andet. Og jeg har ikke kunnet få mig selv til at tage mig sammen til at gå hen til hende og spørge: „Undskyld, jeg vil gerne vide, hvad hedder du egentlig?“

I mange sammenhænge lader vi, som om vi kender hinanden, men er i virkeligheden fuldstændig fremmede for hinanden.

Ældre mennesker

På andre områder har vi opløst en række adfærdsformer, som viste respekt af mange forskellige grunde. Man må ikke længere åbne døren for en kvinde – fint nok for mig; jeg synes, det er pragtfuldt, at vi alle går rundt og åbner døren for hinanden. Men pointen i denne sammenhæng er, at dette at tænke på andre mennesker, at foregribe deres ønsker, det er en almindelig høflighedshandling. Og hvis man afskaffer høflighed i al almindelighed, så afskaffer man en måde at omgås på, som ellers ville gøre det meget nemmer for os alle sammen. Hvor man lige tager hensyn til andre mennesker!

Jeg vil dog nødig lyde som en sur gammel mand, for jeg synes egentlig ikke, at man kan sige, at der er et generelt fald i høflighed. Der er et generelt fald i ydre høflighed. Det vil, at der er nogle konventioner, der ikke længere bliver overholdt. Til gengæld er der (og det har vi snakket meget om i min familie) en enorm hensyntagen til hinanden i de grupper, som børnene er i. Både børnene og de unge tager meget hensyn til hinanden, har empati med hinanden, støtter hinanden. Jeg kender ikke mange generationer, der kan så meget socialt, som de mennesker, vi har opdraget de sidste 20 år. De har jo gået i institution alle sammen altid og har været vant til at skulle tage sig af hinanden. Det, man kan frygte lidt, er, at det bliver sværere at være unormal. Hvad gør man med personer, som af naturlige eller andre grunde ikke har lyst til at være en del af fællesskabet – kan man respektere dem? Jeg er lidt bekymret for, at der bliver slebet for mange kanter af. Hvorfor skal man ikke have lov til at være original? Det er desværre et problem, der vokser.

Der er jo i dag mange effektive værktøjer til at mobbe med, mobiltelefonen eksempelvis. Også internettet. Udstille, smæde folk. Der er formentlig ikke noget, der er så modbydeligt som at blive bagtalt, uden at man ved det.

En del af den indre høflighed er som sagt til stede. Men det ville være interessant, om man kunne få en offentlig debat i gang om, hvordan man kunne få noget af den hensyntagen konventionaliseret og ind i opdragelsen og uddannelsen – sådan at man også imellem generationerne fik en livsform, der var lige så hensyntagende. Nogle ting er stadig indarbejdet, f.eks. hvis der står en person, som er handikappet, så er der faktisk folk, der rejser sig op. Men i andre tilfælde må man sige, at der ikke er forståelse for, hvad de ældre har brug for – det har altid været svært for den unge generation at sætte sig ind i.

Da du-formen sneg sig ind i en virksomhed i Ålborg

Sprogspillet med at bløde op på den nye form ved at tage fornavnet med. Det hed ikke „du, Jensen“; derimod „du Jens Jensen“.

Asger Aamund, født 1940 på Frederiksberg. Direktør, tidl. bestyrelsesformand, samfundsdebattør.

Jeg er jo vokset op i De’s-tiden, der var ingen slinger i valsen! De voksne, der kom i hjemmet, var jeg De’s med. Mine forældres nærmeste venner måtte jeg dog godt sige du til. Men du’et var jo dengang sådan lidt intimt, og derfor skulle det forsynes med noget, der afsvækkede det. Derfor blev det „tante“ eller „onkel“. Jeg måtte f.eks. ikke sige „du Ejnar“ til en af min fars bridgevenner, det hed: „Onkel Ejnar, vil du fortælle mig…“ Tante Enna og tante Ulla var afsvækkede du-former.

Jeg gik på Krebs Skole, og der var vi selvfølgelig De’s med lærerne. Da jeg kom i gymnasiet i 1956, var det stadig sådan, at man sagde De til lærerne, og de sagde du til eleverne. Der var dog et enkelt tilfælde, hvor det begyndte at krakelere. Det var en 3. G’er, der var blevet gravid, og som derfor blev gift, og da kom den skrappe tysklærerinde ned til hende og sagde: „Må jeg godt blive ved med at sige du til dig, nu når du er blevet gift?“

Vi oplevede i gymnasiet også en særlig tilpasning i tiltalen til vores lærere. Vi havde en historielærer, der hed Jensen, Hans Jensen, og vi byggede Jensen-navnet lidt op ved ikke at sige „Lektor Jensen“, derimod „Lektor Hans Jensen, vil De ikke gentage…“

Da jeg skulle have et job efter mine studier, lagde jeg i 1966 mærke til, at du-formen havde sneget sig ind i en virksomhed i Ålborg. Der havde man bestemt sig for, at man var du’s. Man var dog ikke på fornavn, det var for meget; du’et forekom stadig lidt for intimt, og man brugte du og efternavn. Det afstedkom til gengæld et andet problem, idet efternavne har forskellig validitet. Man havde ikke noget imod at sige „du Rosenkranz, kan du ikke lige …“, men man kviede sig ved at sige: „Du Jensen…“, idet det åbenbart virkede, som om man talte nedladende til gartneren. Så blev det til: „Du Jens Jensen…“, man tog fornavnet med.

Initialkulturen og tiltalefrugtsalaten

Imidlertid var dét heller ikke godt nok, og man indførte, i lighed med mange andre jyske virksomheder, at man var på initialer med hinanden. Alle havde en kode, som bestod af deres forbogstaver. Chefen, Erik Emborg, hed EE, og finansdirektøren, der hed Kaj Rasmussen, hed KR. Initialerne afsvækkede du’et, og således opnåede man at være du’s uden at skulle trækkes med fornavnets intimitet.

Da jeg i 1967 kom til Tuborg, begyndte det for alvor at krakelere. Der indsneg sig et vist kaos. Der var det sådan, at man i princippet var De’s med alle; men det klart, at de, der som jeg var i slutningen af 20’erne, ikke kunne drømme om at være De’s med de andre unge mennesker, som man måske oven i købet kendte fra andre steder. Men jeg sad ved siden af en mand, der havde en højere charge og var 4 år ældre, og jeg var De’s med ham. Det blev alt i alt til en underlig tiltalefrugtsalat, hvor man var du’s med nogen og De’s med så mange andre.

Forvirringen holdt sig en hel del år, hvilket også sås i medierne, hvor man ikke kunne blive enige om, hvad man skulle sige.

Fra 1970-74 var jeg i Hongkong, og da jeg kom hjem, var stort set alle du’s. Da havde vi haft 68-oprøret og en halv-socialisering af den offentlige mening, og da lå det helt klart i kortene, at nu sagde man du til hinanden, også fordi medierne begyndte at sige du til statsministeren. Isen var brudt, og da jeg fik mit næste job, var man du’s og også på fornavn. Jeg var med i topledelsen på en stor farve- og lakvirksomhed, og for mig ville det have været meget unaturligt, hvis nogen i hele firmaet havde sagt De til mig. Det var i Kolding, og Jylland har jo altid været længere fremme med du-formen.

Da jeg kom tilbage til København i 1977 og blev koncerndirektør, havde bestyrelsesformanden kort tid forinden sagt: „Fra og med i dag er vi alle du’s og på fornavn!“ Det afstedkom et kulturchok. Han var meget kendt og karismatisk og også en hård banan, som mange var lidt bange for. De kunne næsten ikke få sig selv til at sige „du, Claus“ til ham. De fik bagekartofler i munden, de kunne simpelthen ikke sige det! Jeg havde ikke noget problem, fordi jeg kom udefra, men jeg kunne se, hvordan de stod med indadvendte fødder og ikke vidste, hvordan de skulle gøre og lade. Og han insisterede på det og blev meget sur, hvis man kaldte ham Kähler. Når han ringede til mig, sagde han: „Hej, det er Claus…“

På det tidspunkt var det stadig sådan i de store virksomheder, banker og bryggerier, at man godt kunne være du’s, men man brugte enten efternavnet eller initialerne, som stadig levede mange steder.

Stadig problemer med tiltaleformerne

Da jeg blev administrerende direktør for Ferrosan-gruppen, var der en meget fin mahogni-bestyrelse med gamle traditioner. Jeg blev igen De’s med bestyrelsesformanden, og det varede ved igennem de 6 år, jeg var i selskabet. Han var halvt franskmand og kom fra en fin gammel københavnsk familie, hvor de lagde meget vægt på de polerede omgangsformer. Det var en del af hans image og hans stil, og det havde jeg det helt fint med. Jeg ville have syntes, at det var meget unaturligt, hvis vi nogen sinde var blevet du’s; man havde ikke den ringeste lyst til at blive du’s med ham. Men resten af bestyrelsen blev jeg du’s med og på fornavn med. Da virksomheden siden blev købt af Novo, fortsatte du’et i virkomhedskulturen.

Men jeg kan godt fornemme, at der lige nu går lidt pendul i det. Pludselig går du’et lidt tilbage igen. Der kommer en folkestemning, og det bliver pludselig en ny kultur at sige De til nogen, der er noget ældre. For at manifestere, at man respekterer kunden og yder særlig god service bliver dusseriet erstattet af et De. De modefænomener vil uden tvivl komme og gå. Jeg studser lidt, når jeg står i bagerforretningen og ekspeditricen siger: „Hvad ønsker De?“ For en del år siden var det ikke sådan.

Vil de signalere, at de er høflige over for kunderne, eller det bare mig, der er blevet så gammel, at de ikke kan få sig selv til at sige du?

Jeg synes i øvrigt, jeg har en meget god empati for kropssignaler og andre tegn, og jeg passer meget på ikke at fornærme nogen og er aldrig kommet til at sige du til nogen, der ikke ville have det. Der var jo langt op i tiden nogle af de gamle industrikoryfæer, som man ikke kunne drømme om at sige du til. Det var sådan nogle som A. V. Nielsen fra Carlsberg og Carl Hill Madsen fra Dyrup, Abildgaard fra Løvens. Det var mere fyrster end industriledere. Hvis man havde sagt du til dem, var deres verden faldet fuldstændig sammen. Det havde været at overtræde en intimsfære, som de ikke havde drømt om, at nogen nogen sinde turde overskride.

Mange har stadig problemer med tiltaleformerne. Jeg ved, at mange siger du til kongefamilien, fordi man ikke tænker over det. Det kan være lidt pinligt for begge parter. Kronprinsen lægger jo selv noget op til det, fordi han helt klart også har en borgerlig identitet. Man kommer ud over det ved at holde sig til det strengt formelle, når mødet foregår i offentligheden.

Ingen hjælper herhjemme

Intimsfæren har rykket sig i det offentlige rum. Tidligere var vi mere afhængige af hinanden i familien. Samfundet havde ikke det store sikkerhedsnet. Man blev nødt til at have en lille smule privatsfære. Folk i dag virker ligeglade med andre mennesker. Det er derfor, de sidder og fortæller om deres sexliv i mobiltelefonerne, mens de kører i tog og bus. Det er ikke, fordi de ønsker at udstille sig selv eller aktivt inddrage andre i deres liv, de er bare fuldstændigt ligeglade med andre! Det går ud over høflighedsformerne.

Japanerne er ikke mere høflige end danskerne af natur; det er ind imellem nogle brutale sataner, som vi også kan være det. Men når der bor så mange mennesker på så lille et område, er de nødt til at have en høflig adfærd. Derfor omgås de hinanden høfligt, stiller sig pænt i kø. Hvis ikke 120 millioner mennesker på så lille et område gjorde det, ville samfundet bryde sammen. Det er noget tillært for dem at kunne omgås hinanden. Herhjemme er vi ikke længere afhængige af hinanden mere, og ligegyldigheden over for andre mennesker er vokset, hvilket samtidig betyder, at høfligheden eroderer, og folk bliver ligeglade med både at hjælpe hinanden og at omgås hinanden.

Der er ingen, der hjælper en person, som falder om på vejen. Hvis en dame faldt om på et stoppested, dengang jeg var barn, var der ti hænder til at hjælpe hende. Hvis en mand falder i kanalen i dag, griber folk deres mobiltelefon og ringer efter politiet. De kommer ikke hen og hjælper, men går forbi, hvilket man har optaget med skjult kamera flere gange. Man har ikke brug for hinanden mere, det er noget, samfundet tager sig af.

At man er blevet koldere, har efter min mening også helt klart noget at gøre med tiltaleformerne. Man kunne godt forestille sig, at den tiltagende brug af De også er en måde at skabe afstand på. Jeg ønsker at have jer væk fra mig. Det ville i givet fald være helt på linje med de stigende kuldegrader. Jeg har det fint med at være du’s med alle mennesker.

Der er ingen herhjemme jeg i dag siger De til

Men jeg var ikke aktivt medvirkende til, at man gik over til du. Jeg har studset over uhøfligheden og griseriet i København.

Ritt Bjerregaard, født 1941 i København. Tidl. MF, undervisningsminister, socialminister, fødevareminister, EU-kommissær og overborgmester.

Jeg er født i 1941, og det betyder jo, at jeg er opdraget med De. Vi sagde De til læreren på skolen, det var frk. Petersen, og det var De. Og det var det i det hele taget med dem, vi omgikkes. Man sagde De til bibliotekaren, man sagde De til de voksne ovre i parken, til lægen, man var De’s med voksne mennesker. Når man tog sporvognen, var man De’s med alle de voksne, der var passagerer.

Min far var kommunist indtil Ungarn-angrebet i 1956, og hjemme var man du’s. Vi børn sagde du til alle voksne. Det var lidt besværligt, at de, der kom og var sammen med mine forældre, var man du’s med – men ellers var man De’s med alle voksne personer.

Jeg var opdraget til, at hvis der kom en ældre dame (som jeg selv er nu) ind i bussen eller sporvognen, så rejste man sig op og gav plads. Før jeg kom på seminariet, var jeg et år ved Postvæsenet, og der synes jeg godt nok, at formaliteterne gik for vidt. Der måtte man kun sige „Postmesteren“ til postmesteren, man kunne kun bruge 3. person, man kunne ikke engang sige De. Det synes jeg var ret besværligt!

På seminariet startede vi med, at man var du’s. Der begyndte vi så også med at være du’s med lærerne. Det var derfra, det blev almindeligt for mig. I begyndelsen af 1960’erne.

Et chok i Tyskland

Jeg var ikke selv aktivt medvirkende til, at vi gik over til du. Jeg husker heller ikke, at jeg havde reaktioner på det. Senere kunne jeg dog komme lidt i tvivl, for der var personer, som jeg ville være tilbøjelig til at sige De til, men efterhånden var det jo sådan, at man sagde du til alle.

Jeg husker et par gange, hvor jeg virkelig har brændt mig, nemlig i udlandet. Jeg taler nogenlunde tysk og troede, at den udvikling, der havde været i Danmark, også havde fundet sted dernede. Jeg tiltalte forskellige personer med du, og det var absolut upassende. Jeg mærkede det nærmest som en fysisk reaktion hos de pågældende – så dér fik jeg hurtig vendt til tilbage til De-formen!

Der er ingen herhjemme, jeg længere siger De til. Det er fuldstændig væk.

Jeg har intet ønske om, at man skal vende tilbage til at sige De. Men jeg må sige, at jeg synes, at udviklingen har gjort, at folk er blevet direkte uhøflige. Det er betydeligt værre i Danmark, end jeg oplever i andre lande. Det her med at sige undskyld, hvis man støder ind i nogen – det her med lige at træde et skridt tilbage og lade nogle andre komme ind igennem døren – holde lidt øje med, om der er nogen, der har mange pakker eller går lidt dårligt og at give plads for den pågældende – det synes jeg har meget, meget ringe vilkår i dag.

Man maser sig frem, og man ser hverken til højre eller venstre. Jeg har også oplevet, når jeg talte med udlændinge, at de har studset over uhøfligheden i Danmark. Det er da klart, at hvis man oplever alt dette, og at folk f.eks. heller ikke siger goddag – eller overhovedet ikke henvender sig. Man kan jo ikke komme ind i en butik i Frankrig eller Tyskland, uden at man siger goddag og bliver spurgt om, hvordan man har det eller siger godt nytår, eller hvad det nu kan være. Men herhjemme oplever man oftest, at ingen siger noget som helst. Folk står bare med deres eget og er meget lidt hjælpsomme.

Ubetænksomheden og griseriet i København

Det er helt udpræget blevet værre. Det kommer også sammen med noget, man i København har store problemer med, nemlig at holde byen ordentlig ren. Folk er så uhøflige og ubetænksomme, at de smider, hvad de har i hænderne. Man spiser mere på gaden end tidligere, hvor det ikke var god tone. Så smider man bare papiret, og hvad det kan være, selv om der måske er mindre end fem skridt hen til den nærmeste papirkurv. Det mener jeg også er en udvikling, der kommet i sammenhæng med den almindelige uhøflighed.

Det betyder, at kommunen skal bruge rigtigt mange penge på en renholdelse; derfor er man begyndt på at sige til folk, at der bliver altså ikke rent i den her by, hvis folk ikke også selv bidrager til det. Man kan stille store beholdere op, så også pizza-bakkerne kan være der, men man kan jo ikke holde øje med, at alle også lægger affaldet i beholderne.

Jeg har studset over denne uhøflighed og dette griseri lige siden, jeg kom hjem efter de 5 år som kommissær i Bruxelles, det var omkring 2000. Da noterede jeg det, og så bemærkede jeg det selvfølgelig endnu mere, efter at jeg blev overborgmester, fordi jeg i den stilling følte et ansvar for byen. Der har jo altid været sådan en frækkere og lidt mere direkte pågående tone i København, som jeg faktisk rigtig godt kan lide. Men jeg synes ikke, at der nogen sinde tidligere har været så meget uhøflighed og ubetænksomhed som nu.

At man ikke lige har et lille blik for, hvordan andre mennesker egentlig har det på det sted, hvor man nu er.

1. Låget sprang af gryden

Flere årsager til, at låget sprang af trykkedlen i 1968

Indførelsen af den tiltaleform, som i dag er dominerende herhjemme, har været en lang og kompliceret proces med mange medvirkende faktorer.

Afskaffelsen af De skete ikke ved en cambrisk eksplosion, hvor synet blev skabt. Men der er i udviklingsforløbet nogle dramatiske højdepunkter, som man kan tage bestik af. Et af dem er ungdomsoprøret i 1968. Der er givet mange begrundelser for denne begivenhed. Her er min forklaring:

Krige kan medføre befrielse som i Afghanistan, hvor chancerne for udviklingen af et demokrati er blevet større, og hvor f.eks. kvinderne har fået en position og en stilling i samfundet og muligheder for uddannelse og frigørelse. En krig og en krigssituation kan også have den modsatte virkning – her vil jeg ikke beskæftige mig med den simple effekt af, at et land bliver overrendt med alle en besættelses militære og politiske virkninger til følge. Jeg vil ind på en bivirkning af krigen, nemlig dens negativt konserverende kraft.

Krige sætter en stopper for social og kulturel evolution. Deres grusomhed og rædsler opsluger samfundets og samfundsindividernes overskud til fornuftig menneskelig udvikling og udfoldelse. Der indtræffer ikke bare en stilstand, men en udviklingsmæssig regression. Samtidig giver krige modstandere af nytænkning og frigørelse af alle slags en undskyldning for uden diskussion at bremse ethvert tilløb til nytænkning, idet krigens begivenheder og dens umenneskeligheder overskygger alt. Mørket sænker sig.

Anden Verdenskrig og den tyske besættelse af Danmark lagde låg over en nødvendig social og kulturel udvikling, der tog sin spæde begyndelse i 1930’erne. Det drejede sig bl.a. om et opgør med de sidste rester af klasseskellene, med stivheden og den ofte overdrevne ærefyldte og frygtsomme respekt i omgangen borgerne imellem og mellem borgerne og autoriteterne. Desuden et begyndende opgør med den gamle borgerlige holdning til et voksende velfærdssystem uden krav om taknemlighedsfølelse osv.

Trods store fremskridt, var der fortsat meget at forbedre i den udvikling, som prægede landet i mellemkrigsårene. Man ville være mere „naturlige“, og også synet på det seksuelle stod for skud i sunde forsøg på at komme de victorianske holdninger til livs. Selv om der er mange indikationer af, at denne bevægelse ikke havde den helt store opbakning i den brede befolkning, var den dog et udtryk for en blandt borgerskabet spirende forståelse af nødvendigheden af et opgør med fortiden og dens indstillinger.

Så kom krigen. Den lukkede alle sociale og kulturelle visioner og fremskridt ned i en sort gryde. Som symboler på regressionen så vi generatortaxaer og biler trukket af heste i gaderne. I maj 1945 blev der tændt lys i alle vinduer, men ophøret af besættelsen blev af en eller anden grund ikke en social og kulturel befrielse. Låget på gryden blev ikke løsnet væsentligt i efterkrigstiden trods velmente forsøg herpå, eksempelvis gennem tidsskriftet Heretica (græsk for kætterier). I hele efterkrigstiden kom den sorte gryde til at fungere som en trykkoger med et stadigt stigende pres. Låget sprang først af kedlen i 1968, og da skete det særdeles voldsomt. For voldsomt, mente mange, som syntes, at „revolutionen“ løb af sporet.

Suset fra ungdomsoprøret

Ungdomsoprøret medførte et sus af frigørelse, også for kvinderne, som vi alle på mange måder nyder godt af i dag.

Men hvorfor ville „revolutionen“ samtidig blæse vores gode tiltalesystem omkuld? Hvorfor kunne danskerne ikke være blevet frigjort og have fortsat med at sige du eller De til hinanden i et tiltalesystem, der var rummeligt nok til at kunne tåle justeringer?

Der var selvfølgelig en lille smule ungdommelig lyst til at provokere for provokationens skyld – at sige du uden videre til alle uden undtagelse, uden forudgående aftale! Men der hersker ikke tvivl om, at de unge i 1968 til syvende og sidst havde en politisk-idealistisk hensigt med deres oprør, omend den ind imellem var noget tåget formuleret, om man så må sige, og også præget af indbyrdes uenigheder blandt rebellerne. Den idealistiske tilgang bliver understreget i et af bidragene til bogen fra den daværende næstformand i Studenterrådet ved Københavns Universitet.

Men den dybere årsag til Danmarks fravalg af De-tiltalesystemet er en interessant gåde. Ingen sprogforskere har hidtil kunnet give et fyldestgørende og dokumenteret svar på, hvorfor danskerne har lagt afstand til den central- og sydeuropæiske tiltalekultur. Det nytter ikke noget at skele til Sverige, Norge og Island, der hver især har deres helt egen sprogligt sociale historie og tiltaleudvikling (omtales andetsteds i bogen ). Hverken sprogpsykologer, sociolingvister, sociologer eller historikere har videnskabeligt kunnet forklare det danske fravalg, og jeg kan heller give et fyldestgørende svar, selv om jeg har gjort mig mine tanker, som følger nedenfor. Jeg har derimod dannet mig et overblik over debatten om du og De og den sproghistoriske udvikling, først og fremmest på baggrund af flere hundrede avisudklip fra 1950 til i dag; se andetsteds i bogen, hvor jeg også med en grafisk kurve tegner udviklingsforløbet.

Sten Steensen Blicher

Tidligere i danmarkshistorien var der kræfter i gang for at få danskerne til overgå fra De til du. Dengang du-De-tiltalen delvist stod for magt og ikke-magt, søgte en kreds med digteren Steen Steensen Blicher i spidsen at ændre titulaturen herhjemme. Blicher var ikke socialist og hans sprogkampagne var nationalt motiveret. I en række artikler og i farverige taler ved de sommerstævner, han arrangerede på Himmelbjerget i årene 1839-44, slog Blicher til lyd for, at De’et skulle afskaffes, og at alle danskere burde sige du. Avisen „Fædrelandet“ skrev efter festen i 1840 med forbehold, men ikke uvenligt, om Blichers forslag. Det hed, at „alle på stævnet omgikkes på en jævn og god måde“; og at „ingen var mødt i uniform“, hvilket på en tid, da uniformer var en væsentlig del af det klassedelte samfundsbillede, skulle forstås på den måde, at alle tilstedeværende ved festen fraskrev sig det De, som de ellers med deres uniform ville have haft krav på.

I København blev Blichers forsøg af kultureliten velvilligt betragtet som en sommerspøg. Men noget var måske alligevel i gære. Inden for det samfundsbestemte sproglige rum, hvis høflighedsregler ingen satte det mindste spørgsmålstegn ved, var man begyndt at diskutere mulige små ændringer af tiltaleformen mellem jævnbyrdige.

På landet som andre steder var det magthaverne, som bestemte titulaturen. Ingen betvivlede den magtbestemte lodrette dynamik, og om en kamp mod titulatursystemet har der aldrig været tale. Forkæmperne for en forbedring af landarbejdernes usle situation, som Jeppe Aakjær og Johannes Skjoldborg, skænkede ikke tiltaleformernes betydning nogen særlig tanke, og også for en delvis landproletar som Martin Andersen Nexø var tiltalesystemet et givet vilkår.

Nogle bud

Et af de mange uforpligtende bud på et svar på, hvad der lå til grund for det i nyere tid opdukkende ønske om at afskaffe De’et, stod den populære sprogmand, magister Kaj Boms bog Dansk i dag fra 1955. Han var sikker på, at vi ikke havde fået det nye du udefra, men at det var groet frem af sig selv på grund af forholdene under besættelsen.

Professor Erik Hansen, mangeårig formand for Dansk Sprognævn, skrev i et jubilæumsskrift fra 1992 om „en udvikling på universiteterne, der kulminerede med oprøret i 1968.“ Professor Elin Fredsted, Universität Flensburg, (PhD-afhandling med analyse af dansk og tysk talesprog) fremførte i bogen Politeness in Denmark fra 2005, at „danskernes anvendelse af tiltalepronomenerne i mange år var påvirket af socialdemokratiske ideer og sproglige ønsker, og at den endelige omvæltning blev igangsat af studenteroprøret i 1968.“

En gennemgang af de omtalte avisudklip og nogle artikler med personlige iagttagelser og synspunkter af danske sprogfolk viser ganske rigtigt, at udviklingen ikke skete helt af sig selv. Som Elin Fredsted bemærker, pressede mange socialdemokratiske politikere på, såvel på landsplan som ude i kommunerne og amterne. Jeg kan tilføje, at også mange radikale politikere, eksempelvis Kristen Helveg Petersen (kulturminister 1968 –1971) erklærede sig som „meget gode du-venner“.

I den forbindelse var der rygter om, at den radikale undervisningsminister Jørgen Jørgensen, Lejre, der i 1958 prægede folkeskolereformen, ligefrem skulle have udarbejdet et lovforslag om indførelsen af et enerådende du. Jørgen Jørgensens brug af du på Tinge og alle andre steder satte uden tvivl skred i sprogbrugen og i du-De-debatten, men rygtet om lovforslaget kan hermed aflives. Som det fremgår af samtalen med Jørgen Jørgensens søn, Eigil Jørgensen, var J. J. bonde og kom fra et grundtvigiansk højskolemiljø; hans tiltaleform var et „bonde-du“, og han havde ingen intentioner om at påtvinge andre sin sprogbrug. Den du-sigende Jørgen Jørgensen var på dette område ligefrem i modsætning til en række andre politikere i sin omgangskreds.

Det er også blevet hævdet, at en del af roden til afskaffelsen af tiltaleformen De skal søges i den kulturradikale bevægelse i 1930’erne med kulturpersonen, arkitekten, revyforfatteren m.m. Poul Henningsen i spidsen. PH gik bl.a. ind for, at man - som i det norske bokmål – skulle stave ordene, som de udtaltes. Imidlertid lå det langt fra hans tankegang, at man i sin tiltaleform skulle gå over til et almengyldigt, gensidigt du. I al sin korrespondance og i sine værker fulgte PH det gamle du-De-mønster.

En vis accept fra befolkningen

Den sproglige omvæltning fra 1950 og fremefter gik ikke stille af. Det udviklede sig i årenes løb til en sproglig krig af et omfang, der sjældent er set herhjemme. De’et blev ikke besejret på en jævnt stigende kurve, tværtimod bølgede kampen mellem De-tilhængere og du-tilhængere frem og tilbage med en række „sejre“ for De-folkene langt op i 1980’erne, hvor du-tiltaleformen ellers var på fremmarch.

Selv om der ikke var tale om sprogstyring, var der et tydeligt pres, som kulminerede med ungdomsoprøret i 1968, og det blev det, som i statistikken hedder the tipping point.

Det er væsentligt at bemærke, at omvæltningen i vores måde at tiltale hinanden på næppe havde fundet sted, hvis den ikke havde haft en eller anden folkelig grobund. Jeg talte i 2008 med den internationalt kendte sociolingvistiske forsker Dennis Preston, Oklahoma State University, der bl.a. har undersøgt begreberne korrekthed og elskværdighed i forskellige stater i det nordlige og sydlige USA. Preston er sikker på, at det under normale omstændigheder er umuligt fundamentalt at ændre en sprognorm uden i hvert fald en vis accept fra befolkningen. Der kan for nogles vedkommende være tale om en modstræbende godtagelse, men i sidste ende dog en accept.

Besættelsestiden og sabotørerne

Kaj Bom tænkte med sin teori, som også nævnes af en del informanter i min undersøgelse, på, at den tyske besættelse af Danmark som konsekvens havde en omfattende fællesskabsfølelse. Der var en fælles fjende, alsang, nødvendig hjælpsomhed, alles håb udtrykt i hengivenhed for bestemte personer, nationale samlingsmærker og sabotørerne.

Hvad angår tesen om sammenholdets betydning for formerne, må jeg tilbagevise den. Jeg oplevede som barn under besættelsen f.eks. den lammende folkestrejke i de første dage af juli 1944, som tyskerne satte meget ind på at bryde med vold. Vi boede i en etageejendom i Charlottenlund, og ejendommens beboere, der var fra den højere middelklasse, kogte og stegte mad i gården i fællesskab ved små bål i gården. Det var bestemt ikke en ufarlig tid, og ofte hørte vi skudsalver fra skoven og fra Jægersborg Allé. Jeg husker, hvor høflige alle var, man sagde De, mens man hentede brænde eller rørte i gryden. For nylig fik jeg af nogle jævnaldrende fortalt, at høfligheden var den samme inde i København, f.eks. i Istedgade på Vesterbro, hvor man trods voldsomme og uhyggelige begivenheder krigen igennem („Istedgade overgiver sig aldrig“) holdt fast ved de gamle former. Man blev ikke du’s, fordi man byggede barrikader sammen.

Meget historisk materiale fra besættelsestiden er vidnesbyrd om, at man sagde De til hinanden, når man ikke havde anden aftale. F.eks. stod der på en pjece, illegalt distribueret af en sabotørgruppe i krigens midte, „Naar De har læst dette Skrift, saa giv det videre til en anden dansk Mand eller Kvinde og bed dem om at gøre det samme…“ Den samme tiltaleform sås i de illegale blade.

Der er lavet internationale undersøgelser, som alle siger, at selv de mest kaotiske og farlige tilstande og situationer i alle undersøgte kulturer ikke har ændret de sociale relationer og tiltaleformer, men i mange tilfælde tværtimod styrket dem. Tiltaleformerne er som regel noget af det mest stabile i et samfund.

Når man taler om den danske modstandsbevægelse, skal man for det første gøre sig klart, at de aktive i frihedskampen kun udgjorde en meget lille del af befolkningen. En følge af modstandskampen på landet kan meget vel have været, at de implicerede blev du’s. Jeg afviser imidlertid frihedskæmperteorien, for så vidt angår hovedstadsområdet og de største provinsbyer; dels ud fra de nævnte sociologiske undersøgelser, dels efter en undersøgelse blandt gamle modstandsfolk, jeg foretog i 2009. Øjenlæge Lis Mellemgaard, der var med i modstandsgruppen Holger Danske (og i 2009 skrev bogen: Pige i modstandskampen. Glimt fra min glemmebog) giver mig ret.

Lis Mellemgaard siger bl.a.:

Jeg kom ind i en gruppe, der havde været i Spanien som frivillige, og de sagde naturligvis du til hinanden, og det gjorde vi andre så også. Men jeg kan huske, at der var nogle, bl.a. en ældre jurist, der kom i den kælder, hvor vi mødtes, som meget gerne ville have, at vi sagde De til hinanden. Holger Danske var en blandet gruppe.

Den undergruppe, jeg hørte til, bestod af boksere fra et bokseinstitut i Nørregade. De sagde du til alle, også til min mor, som man ellers sagde De til, og som selv lagde vægt på at sige De. Min mor tog sig bl.a. af bespisningen, og jeg har nogle takkebreve til hende, som alle begynder med „Kære Fru Wormsen…“

I modstandsbevægelsen sagde man i almindelighed du til hinanden. Hvis man skal have fortrolighed til en menneske, siger man vist ikke De. Man er på samme hold og siger du. Men vi var jo delt op i en mængde undergrupper, der ikke havde nogen indbyrdes relation endsige kendskab til hinanden. Jeg og en lang række andre modstandsfolk, som jeg har talt med om dette, mener ikke, at frihedskampen som sådan havde nogen betydning for skiftet fra de gamle tiltaleformer til den generelle brug af du.

Min nære ven, Gunnar Dyhrberg (med dæknavnet Herman (død 2012, forf.anm.)), var med i modstandskampen i adskillige kredse og var presseofficer for frihedsbevægelsen i 1945. Han var et udpræget De-menneske. Efter krigen blev han talsmand for frihedsbevægelsen, han blev cand. polit., og han kom ind i erhvervslivet. I hele sin tid i Håndværksrådet har han sagt De til oldermændene. Det virkede helt naturligt, og han blev ved med det, selv efter at man alle andre steder gik over til du.

Efter receptionen i forlængelse af gallapremieren på filmen „Flammen og Citronen“ opdagede Herman, at han var kommet til at sige du til kronprinsen, hvilket på en eller anden måde faldt naturligt, da det skete, men alligevel bagefter forekom ham lidt mærkeligt og forkert; en fejl. Lis Bomhof, der husede Flammen i Hjortekær, sagde De til Kronprinsessen.

Det engelske you i dansk sammenhæng

Frihedskampen ændrede altså af mange grunde ikke de høflige sæder og skikke og forresten heller meget andet i vores omgang med hinanden. I en avisdebat i 2012 om ligestilling mellem kønnene udtrykte Lis Mellemgaard sin beklagelse:

Under krigen blev vi kvinder ligestillet med mændene, fordi vi var lige så gode til sprængstoffer som mændene, men næsten i samme sekund, som krigen sluttede, blev alt, som det havde været før krigen. Mændene kom tilbage til arbejdsmarkedet og kvinderne tilbage til kødgryderne. Vi havde ikke vundet noget som helst, alt var ved det gamle.

Derimod hersker der ingen tvivl om, at det engelske you efter krigen havde betydning for en ændring af den måde, vi tiltalte hinanden på. Under krigen hørte man radio i smug: „England kalder Danmark, her er London…“; Royal Airforce-mærket og andre engelske symboler stod for lyset forude. I de første efterkrigsår så man engelske ugerevyer i biografen, man bevægede sig i en rus af Churchill, Montgomery, jeeps, lumberjackets og baretter, og man sagde „so long!“ og „bye-bye“ i stedet for farvel.

Det engelske you blev sidestillet med det amerikanske you, og som følge af den misforståelse, at you nøje svarede til det danske du, blev you i 1950’erne et af argumenterne for et enerådende dansk du. „You“ betyder dog ikke „du“, og det står ikke alene i kommunikationen mellem mennesker, men er ledsaget af mange verbale og nonverbale høflighedsmarkører (læs nærmere om tiltaleformen you og den engelske høflighed andetsteds i bogen). Men nevertheless, for at blive i jargonen – „you“ fik stor betydning i den proces, der afskaffede De-formen.

1864 og du’ets sejr: en teori om årsagen

Måske skal en del af årsagen til, at du-tilhængerne vandt, søges i sporene efter den store danske nationale nedtur.

Jeg tror, der i den tidligere danske folkekarakter kan findes en dybereliggende, medvirkende årsag til, at tilhængerne af afskaffelsen af De vandt over modstanderne mod det enerådende du; en årsag, der er uden sammenhæng med du-tilhængernes argumenter. Ihukommende Dennis Prestons ord om, at en sproglig reform er utænkelig uden en eller anden form for folkelig grobund, har jeg sammen med professor i skandinavistik og kulturvidenskab ved Humboldt-universitetet i Berlin, Bernd Henningsen (har bl.a. skrevet bogen Dänemark, 2009) udkastet en teori om den rolle, vores forhold til det tyske har spillet.

Vi mener, at det har haft stor betydning, at Danmark mistede Norge i 1814, tabte slaget i 1864 og på et hængende hår undgik nationens undergang (ved i 1870 ikke at acceptere et fransk forslag om at søge at få revanche ved at indlede en ny krig mod Preussen). Det var det mest traumatiske, der skete for Danmark i flere hundrede år. 1864 betyder mere for den danske selvfølelse end 1940. Forskellen mellem 1864 og 1940 er jo, at efter 1945 var man på den sejrende side, modsat i det smertefulde nederlag i 1864, hvor ingen kom os til hjælp, hverken svenske eller norske tropper, skønt lovet. Det var virkelig en traumatisk oplevelse, da den danske kulturstat i 1864 blev en statsnation. Tidligere var Danmark et multikulturelt land med mange tyskere, nordmænd og mange andre udlændinge. Men efter 1864 vågnede Danmark op til en pinefuld bevidsthed om at være et lille land. Kierkegaard skrev om det allerede på et tidspunkt, da landet var lidt større og ganske vist havde mistet Norge, men stadig havde Slesvig-Holsten-Lauenborg. Efter 1864 var det slut. Drømmen gik op i røg. Det var den traumatiske oplevelse, der knækkede den danske folkeånd og alle de internationale aspirationer.

Mens man herhjemme i lighed med alle andre vestlige lande gennemgik en kulturens nationalisering, førte begivenhederne i 1864 i Danmark samtidig til en „Kultivierung der Niederlage“. Altså: Vi er et lille land, der ingenting betyder; alle er imod os, og man kan ikke gøre noget. Glistrup var et eksempel på dette, da han ville afskaffe forsvaret og installere en telefonsvarer, der på russisk sagde „vi overgiver os“. Det var følgen af nederlaget i 1864 og de erfaringer, man havde før det. 1920 betød ikke en lettelse på længere sigt, selv om man fik et lille stykke land tilbage.

Nederlaget hører til de vigtigste danske historiske og politiske erfaringer. Fra 1864 rykkede danskerne åndeligt set tættere og tættere sammen med et varigt biedermeier-syndrom i deres kollektive underbevidsthed.

Denne indskrumpning og trang til „konfliktsky virkelighedsflugt“ betød også, at danskerne på en måde begyndte at lukke delvist af for omverdenen og mere eller mindre leve i deres eget univers. I den atmosfære groede det enerådende du frem.

Forløsningen af traumet

Vort forhold til vores tyske nabo har gennem de sidste flere hundrede års historie været kulturelt afgørende for os. Vi har fået vores kultur sydfra og praktisk taget altid igennem Tyskland. Det gælder også vores tiltaleformer. Nederlaget i 1864 medførte en del vrede reaktioner herhjemme. Man søgte meget systematisk at få alle tyske låneord ud af dansk, og man ændrede tyskprægede stavemåder; før i tiden kunne f.eks. ord som sart og sirlig staves med „z“. Z blev nu et „s“, ligesom der arbejdedes på at fjerne tyskinspirerede forstavelser. Imidlertid ændredes den tyske indflydelse alligevel ikke væsentligt, den blev undertrykt, man beholdt låneordene, og tysk forblev vores første fremmedsprog.

Dog ikke efter den anden verdenskrig. For at tage videre stilling, må man bl.a. tage den enorme indflydelse, Tyskland altid har haft på livet i Danmark, i betragtning. Fra de laveste klasser til toppen af det danske samfund har vi i den grad været præget af det tyske; håndværkersproget, vores måde at tale til hinanden på, den folkelige og den klassiske musik, litteraturen, dramatikken, filosofien, arkitekturen m.m. Så meget større og dybere blev afskyen til det tyske.

I løbet af den tyske besættelse af Danmark 1940-45 og navnlig efter sammenbruddet af samarbejdspolitikken i 1943, akkumuleredes i hele den danske befolkning et ubeskriveligt had til tyskerne. Hadet mod den nazistiske besættelsesmagt, der med herrefolksmentalitet med uhørt brutalitet begik verdenshistoriens største forbrydelser, rummede samtidig en vældig smertefuld kulturel skuffelse.

Den antityske stemning efter krigen gennemsyrede alt i en så voldsom grad, at det er svært at forestille sig i dag. Bitterheden førte til, at det tyske sprog blev lagt på is; engelsk blev pr. automatik vores første fremmedsprog. Samtidig blev de tyske låneord erstattet af engelske, et ord som backfisch, som jeg kendte fra det meste af min barndom, blev til teenager; og når man sagde du til hinanden, „duttede“ man ikke længere; man „dussede“ hinanden.

Modstanden mod det tyske blev liggende i den folkelige danske underbevidsthed i mange år efter, at vi officielt var blevet gode venner med vores store nabo mod syd; ikke som et traume, men som en latent animositet.

Tesen

Tesen er, at sympatien for „du“, der var inspireret af det fejrede, positive engelske „you“, blev forstærket af en ubevidst antipati mod det negative „De“, som jo svarede til det tyske „Sie“. Herved åbnede tyskerhadet fra besættelsesårene sækken med den sorte kat fra 1864 – det traume, som Herman Bang i sin roman „Stuk“ kalder sårfeberen.

Efter 100 år i dølgsmål i den danske nationalsjæl kunne traumet endelig komme til en forløsning, omend stadig usynligt for de fleste. Du-tilhængerne fik lettere fodfæste, selv om denne skjulte del af folkeånden ikke havde noget som helst at gøre med de officielle argumenter for afskaffelsen af De.

Teorien sættes i relief, hvis man går med på tankegangen om, at vor tid er præget af en penduleffekt, der opstiller nye socialpolitiske mål, og som sætter spørgsmålstegn ved den ekstreme del af livsholdningen og nogle af de mest yderliggående idealer blandt datidens frontkæmpere for du og meget andet. Vi får i dag vores impulser mere eller mindre direkte fra Europa og hele verden, også fra Tyskland. Vi åbner øjnene mod verden omkring os, og Tyskland er igen blevet vores gode nabo i et uundværligt kulturelt, handelsmæssigt og politisk venskab og fællesskab. Vi siger ikke længere „det er en tysker!“, som grisehandleren i Matador sagde til sin hund, når den ikke måtte spise godbidden.

Vi får i dag i medierne (mange af os ser jævnligt tysk TV, enkelte læser en tysk avis) og fra familie og venner, som har været på rejse i Tyskland, stadig mere at vide om, hvad der over en bred kam foregår dernede. Dette passer alt sammen til ideen om en mulig tilbagevenden til en ny hensynsfuld, respektfuld og høfligt afstandtagende De-form.

Det danske De var et fint og følsomt instrument

De var en tiltaleform, der passede alle godt. Folk, der var kommet til at kende hinanden godt og personligt, kunne aftale at blive du’s.

I vort moderne vestlige samfund med dets mange udfordringer og modsatrettede kræfter, såvel mellem mennesker som i det enkelte individ, er det fintmærkende og veltilpassede vandrette, tostrengede (du-De) tiltalesystem vokset frem, idet det gennem årene er blev stadig mere udviklet og tilslebet. Det fungerer en smule forskelligt fra land til land blandt vore sydlige naboer og EU-frænder, men er i princippet den samme organisme. Det danske system, som vi forlod over en periode fra 1950 til 1990, fungerede således, da det blev sat til side:

Børn sagde du til andre børn samt til deres forældre, søskende, andre familiemedlemmer og familiære venner til forældrene (afhængig af, hvordan de voksne titulerede hinanden). Ellers sagde børn De til alle voksne, herunder deres lærere, der sagde De til inspektøren eller rektor. Nogle steder sagde læreren De til de ældste elever. En voksen kunne give et barn eller flere børn lov til at sige du, men det skete alene på den voksnes initiativ. Når børnene blev voksne, kunne det ske, at en voksen, der tidligere havde sagt du til barnet, begyndte at sige De. Inden for familiekredsen blev man aldrig De’s.

Som udgangspunkt var alle voksne uden for familiekredsen De’s. Dette gjaldt alle lag i befolkningen, fra bund til top. Man kunne møde vagabonder, der sagde De til hinanden. Men man oplevede aldrig, at en underordnet, der sagde De til den overordnede, blev tiltalt med et du. I modsætning til formerne i 1800-tallet, hvor det lodrette tiltalesystem stadig praktiseredes, var De‘et absolut gensidigt fra et godt stykke ind i 1900-tallet, varierende efter geografi og det sociale miljø. De‘et var på den tid, det blev afskaffet, på ingen måde et magt-tiltaleord.

Folk, der var kommet til at kende hinanden godt og personligt, kunne aftale at blive du’s. Der var fra tilfælde til tilfælde stor forskel på, hvilken grad af fortrolighed der krævedes, før man kunne foreslå du. Initiativet til et sådant skift kunne som regel alene tages af den mest magtfulde af parterne – den ældste, den på et højere socialt trin, den med den højeste rang eller den eller den arbejdsgiver. Når personer af forskelligt køn stod lige, hvad angår alder og rang, forventedes det, at kvinden skulle tage initiativet. Mange kolleger på samme niveau i hierarkiet besluttede at blive du’s; aftalen kunne indgås på mange måder, mere eller mindre ceremonielt. Men der var også masser af eksempler på kolleger, som arbejdede sammen igennem et helt liv, og som forblev De’s. Der var intet i vejen for, at man kunne blive ved med at være De’s selv med de bedste venner, selv om man spillede kort sammen eller engang imellem tog på skovtur sammen.

Der var undtagelser fra hovedreglen: Nogle institutioner havde en konvention om, at alle de ansatte eller tilknyttede var du’s. Det kunne være et firma eller anden arbejdsplads, en forening, et politisk parti, en undervisningsinstitution m.m. De-konventionen gjaldt ikke nødvendigvis alle niveauer i institutionen; eksempelvis erindrer jeg fra min egen tid i forsvaret lidt over midten af 1950’erne, at alle menige soldater var du’s, mens der herskede et gensidigt De mellem befalingsmænd og menige. Vi værnepligtige befalingsmænd af alle grader var så gensidigt De’s med officererne, mens man inden for de to grupper var indbyrdes du’s eller De’s efter behag. Det er forresten interessant, at 3. persons-tiltalen har holdt sig i geleddet til den dag i dag: „Melder (hr.) oberstløjtnanten, at ordren er udført.“

Det endegyldige du

Professor emeritus Erik Hansen kom i 1973 til Københavns Universitet fra en stilling på et gymnasium, hvor lærerne sagde du til eleverne, men han lærte hurtigt at sige De til studenterne. Studenterne var indbyrdes du’s – dog husker han, at de yngre studerende sagde De til de ældre studerende. Flere lærere sagde De til hinanden, andre var du’s.

I forsvaret og andre steder oplevede man eksempler på „kodeskift“ i tiltaleformerne mellem de samme to personer. Øvrighedspersoner i offentlige ærinder var som regel De’s, mens de privat kunne være du’s. I geleddet var alle befalingsmænd og officerer De’s, men to officerer, der altså sagde De til hinanden i det offentlige militære rum, kunne udmærket være du’s i kantinen. Det var ikke så unaturligt, som det måske lyder. Hvis man drager en parallel til den almindelige sprogbrug, vil jeg f.eks. tale anderledes til præsten i kirken, end når jeg møder ham i omklædningsrummet i fodboldklubbens seniorafdeling.

Et gensidigt du var endegyldigt; man kunne ikke gå tilbage til De. Det gjaldt også, når man f.eks. mødte en gammel skolekammerat, som man ikke havde set i en menneskealder. „Du“ kunne virke nok så unaturligt, men man kunne ikke aftale ikke at være du’s. Og netop dette, at der ikke var nogen vej tilbage, krævede selvsagt meget takt og situationsfornemmelse af den, der foreslog du. Samtidig lå det i luften, at man ikke kunne afslå et forslag om at blive du’s uden at krænke forslagsstilleren meget alvorligt.

Jeg har et par gange i min barndom hørt tiltaleformen han. Det var ikke venligt ment, men nedladende og truende: „Kan han så se at komme afsted…“ Reminiscenser fra den periode i tiltalesystemet, da den lodrette magtorden stadig delvist eksisterede. Og samtidig et eksempel på de ustandselige sprogforandringer, som sliddet på bestemte ord medfører: Han og hun blev engang efter tysk model brugt som en meget fin tiltaleform kun til og blandt fornemme folk, men havde en deroute og blev en unådig nedadgående tiltaleform. Blandt tidligere tiders danske tiltaleformer er i øvrigt I, jer, brug af titler samt en række ærbødighedsfraser (nogle af disse er omtalt i bogens behandling af breve).

I 1700-tallet og i 1800-tallet havde man tre muligheder for tiltale: Et fortroligt „du“, et høfligt „I“ og det meget ærbødige „Han“ eller „Hun“, som altså devalueredes med tiden. At belaste de personlige stedord med en sådan dobbeltfunktion giver selvfølgelig risiko for misforståelser. Der fortælles en anekdote om den svenske konge Karl XV, der besøgte et anatomisk institut, hvor en student var i færd med at obducere et lig. Idet Karl XV, på samme tid nysgerrig og frastødt, anvendte den på den tid nedladende tiltaleform „Han“, spurgte kongen studenten: „Synes Han ikke, det er mærkeligt?“ Hvortil studenten svarede: „Nej, han mærker ingenting, han er død!“

Det nye De dukkede herhjemme op i begyndelsen af 1800-tallet, og dermed nærmede man sig det system, som danskerne i dag ikke længere bruger, med en nærform og en afstandsform. Overgangstiden fra det lodrette magtsystem til det vandrette ligeværdige system var meget lang; som tidligere nævnt eksisterede begge systemer sideløbende i flere hundrede år.

Den nye anvendelse af tiltaleformerne du og De sejrede, da man gik ind i 1900-tallet. Dog bar samfundet på flere måder præg af den gamle klassedeling helt op i efterkrigstiden, måske på grund af den konserverende effekt, som krigen og besættelsen havde. Et eksempel er årbogen for den drengeskole, jeg gik på, Østre Borgerdyd, hvor der indtil 1952 efter disciplens (elevens) navn blev angivet faderens titel og intet andet – som om eleven var overlæge, sagfører, direktør, arbejdsmand eller pedel. Eller, som om det absolut vigtigste i forbindelse med det pågældende barn var faderens plads i det sociale hierarki. Men det vigtig at understrege, at det var utænkeligt, at rektor eller en lærer kunne finde på at sige du og I til arbejdsmand Laursens, der var forældre til Jens Laursen.

På børnefronten var sagen en anden. Her bevaredes den lodrette tiltalemåde helt op til midten af 60‘erne. Et barn sagde som udgangspunkt De til de voksne, der til gengæld sagde du til alle børn. Indtil anden verdenskrig sagde en del børn stadig De til deres forældre, og jeg er som lille kommet i et hjem, hvor børnene tiltalte forældrene i 3. person: „Vil Mor med ud at gå en tur?“ – „Ved Far hvad…“.

Det skal også nævnes, at det i familier i arbejdermiljøet og den laveste funktionær- og kontoriststand ikke var ualmindeligt, at manden, faderen, blev tiltalt og omtalt ved sit efternavn både af konen og børnene: „Jensen er desværre ikke komme hjem endnu“ – „Møller! den varme mad står på bordet og venter.“ Nogle sociologer har set det som et udtryk for ekstrem fremmedgørelse. Jeg er helt uenig. Det var efter min mening udtryk for det modsatte: At blive kaldt ved efternavn gav ham den ære og værdighed hjemme, som han og familien savnede andre steder.

Kvinderne

Der var stor forskel på at sige „Jensen“ og „hr. Jensen“. Hvis efternavnet stod alene, kunne det styre et du eller et De; hvis man var ligemænd eller nært knyttede betød „Jensen“ du (måske med en lille distance), mens direktørens eller værkførerens brug af „Jensen“ betød et De. Sagde man hr. Jensen, var han en mand, som man var De’s med. Det er interessant, og det siger en hel del om det gamle system, at man ikke brugte efternavnet ved tiltale til en kvinde. Man kunne sige fru Pia Petersen eller blot Pia Petersen, men generelt aldrig bare „Petersen“. Derfor sker springet til det nye system for kvindernes vedkommende fra De plus Pia plus Petersen til du plus Pia. Fru eller frk. Petersen bliver slet og ret til Pia.

Kvinder havde i visse henseender en særlig positiv status i det system, som vi begyndte at afskaffe i efterkrigsårene. Det peger også en del informanter i min undersøgelse på. For det første eksisterede alle de uskrevne love om at tage særligt hensyn, f.eks. at åbne døren for en kvinde og lade hende gå forrest. Tiltalesystemet indebar, at man kunne sige du til en mand og i samme situation titulere hans kone med De, selv om man i og for sig udmærket kendte hende. Det var en delvis valgfri situation; kom man til at sige du til hende, selv om man ikke havde duttet, var der ikke sket den store ulykke. Drejede det sig derimod om en fremmed kvinde, der ganske vist var socialt ligestillet, men ældre end én selv, måtte man som mand ikke tiltale hende med du; det ansås meget langt op i 1900-tallet for at være en dobbelt brøde. Og skulle man være kommet for skade at sige du til en kvinde, der ikke alene var ældre end én selv, men som tilmed tilhørte et højere socialt lag, var det en skrækkelig fadæse!

Denne særstatus for kvinder i tiltaleforhold var paradoksal, når man i øvrigt tager kvinders vilkår i samfundet i betragtning. Kvinderne opnåede først kommunal valgret i 1908 og stemmeret til Rigsdagen i 1915 på lige fod med mændene. Det skete efter årtiers kamp, hvor man argumenterede for, at stemmeret skulle tildeles både gifte og ugifte kvinder og gælde både til kommunal- og rigsdagsvalg. At det skulle være nødvendigt, lyder næsten absurd i dag. Kvinderne var også på det seksuelle område diskrimineret i flere henseender. Og de var stærkt underbetalt i forhold til mændene etc. Kvindernes problemer blev reduceret, men ikke løst for alvor i mellemkrigstidens Danmark. Alt dette stod i skarp modsætning til høflighedsforskrifterne for, hvordan man skulle behandle en kvinde.

Efterhånden som du‘et vandt terræn, og det blev mere almindeligt at bruge fornavn, forsvandt titulaturerne hr., fru og frøken. Frøken er den titel, der forsvinder først. I et Statstidende fra 1959 stod der: „Indenrigsministeriet har ansat konsulent, frøken dr. Grete Olsen som overlæge.“ Det var en af de sidste gange, man dér brugte betegnelsen „frøken“ som følge af en almindelig debat om det urimelige i at præcisere den ægteskabelige status for kvinder, når det tilsvarende ikke gjaldt for mænd. Senere fandt man på – på skrift – at anvende titulaturen „fr.“, der kunne betyde både fru og frøken. I dag ses disse titulaturer praktisk taget kun, når man får brev fra udlandet.

Jørgen Jørgensen fra Lejre gik i folk med du-træsko på

Jørgen Jørgensen, der fra den første begyndelse var blandt de aktive du-sigere, havde aldrig intentioner om en tiltalereform endsige en lovgivning om tvungen brug af du. Hans søn, Eigil Jørgensen, har været De’s med mange i sin karriere, og han mener, at der er et nyt De på vej i det danske samfund.

Jørgen Jørgensen, Lejre, var undervisningsminister 1935-42, indenrigsminister 1942-43 og igen undervisningsminister 1957-6. Samtale med Jørgen Jørgensens søn, Eigil Jørgensen, født 26.2.1921. Tidl. departementschef i Statsministeriet og statsrådssekretær, ambassadør i Bonn, leder af Militærmissionen i Berlin, direktør for Udenrigsministeriet og ambassadør i Washington.

Jeg har tænkt på, om der var en egentlig holdning hos min far med hensyn til at sige du i stedet for De. Med andre ord, om han følte, at han var lidt banebrydende på dette område. Jeg er, med den erindring jeg har, ikke sikker på, om han havde det som et egentlig formål at indføre du frem for De. Han var bonde og lagde enorm vægt på at være bonde, og bønder siger du. Det vil sige, at hvis han skulle understrege, at han var bonde, kunne han bl.a. gøre det ved i meget høj grad at bruge du-formen. Han havde en gård i Lejre. Han var radikal, og radikale gik stærkt ind for husmandsbevægelsen, der var en vægtig del af deres program. Min familie havde dog en gård, altså ikke et husmandssted. Men at sige du var ikke alene en husmandstradition. Også bønderne på de mellemstore gårde dér på egnen sagde du til hinanden.

Spørgsmålet er så, om der er bønder i andre egne med en anden tradition. Der er ikke mange egentlige proprietærgårde og proprietærtraditioner på Lejre-egnen, men går man andre steder hen i landet, er der uden tvivl andre traditioner, hvori man oppe i hierarkiet sagde De. F.eks. ville husmændene, som arbejdede på de store gårde, sige De til proprietæren. Kun når man på Lejre-egnen skulle op til godsejeren på Ledregård, sagde man De. Det gjorde min far også. Dér var altså skillelinien. Derudover har der herhjemme, også på Lejre-egnen, været en tradition for, at man De til præsten og som regel også til læreren.

Jeg ser det som lidt af et tegn på, at bondestanden har sagt du til hinanden. I de områder, hvor godsejerne har været dominerende, har der været et sammenhold, åbenbart imod godsejerne. De radikales holdepunkter var jo Lejre, Holbæk, Langeland og også på Skive-egnen, hvor De dog ikke rigtigt slog igennem – dér halter „godsejerteorien“ en smule!

Det kom til udtryk også på en anden måde. På Bispegården var der fire karle og en fodermester foruden løsarbejdere i høsten. De spiste alle måltider sammen, også far og mor; så det kunne være en større forsamling, også med tre tjenestepiger. Det var med få undtagelser almindeligt på egnen. Men går man til de store gårde på Sydsjælland, så spiste ejerne for sig selv. Det siger jo sig selv, at du-traditionen var knyttet til samlivsformerne i øvrigt: Man sidder jo ikke og spiser sammen og føler sig ét med alle medhjælperne på gården, hvis man siger De, det går ikke.

En stærk faktor var efter min mening også højskolen. Min far havde kun en sparsom skolegang, men kom på højskole og landbrugsskole. Det, han kunne, havde han derfra. Jeg taler nu om 1920‘erne, 30‘erne og 40‘erne. Det var bondeungdommen, der kom på højskole. De unge skulle efter højskolen – men gerne også før – ud på gode, grundtvigianske bøndergårde, hvor de kunne leve i den grundtvigianske ånd. Når de havde lært landbrug, kunne de så få deres egen gård og fortsætte deres grundtvigianske tilværelse. I alt dette herskede der en udpræget du-form, som var vidt forskellig fra den tradition, man kunne finde andre steder i landet på de helt store gårde. Medarbejderne på de helt store gårde var ikke nødvendigvis folk, der kom for senere at blive selvejende; det var enten egentlige landbrugselever, som fik en landbrugsuddannelse, eller landarbejdere. Begrebet landarbejder eksisterede jo ikke rigtigt på en middelstor gård; det var bøndernes egne børn. Hvor daglejesystemet var fremherskende, var der en tendens til at sige De.

Myten om lovforslaget om tvungen brug af du

I tidsskrifter og avisartikler er der i tidens løb dukket den oplysning op, at min far som undervisningsminister gik så stærkt ind for du-formen, at han ligefrem skulle have forberedt et lovforslag, som afskaffede De-formen og indførte du som eneste tiltaleform på dansk. Efter at have undersøgt det og gransket min erindring kan jeg aflive den myte. Det er rigtigt, at han ofte var lidt provokerende med hensyn til at sige du. Men jeg tror som sagt, at det ligger i bondekulturen. Det var denne kultur, han ville føre videre; det er ikke et „du“ som sådan, derimod et du, der var et led i bondekulturen. Et egentligt lovforslag om tvungen du-tiltale ville han helt sikkert være kommet dårligt fra dengang.

Det er vigtigt at erindre sig, at det radikale parti navnlig dengang bestod af to dele, husmandsdelen og de kulturradikale i byerne. I denne sammenhæng er der en skillelinie, hvad angår tiltaleformen. Blandt de kulturradikale i København var der ikke en tilsvarende tendens til at sige du. Jeg var student hos P. Munch, der efter min mening var et typisk udtryk for, hvad man kaldte kulturradikalisme. Han anvendte De-formen næsten lige så ekstremt, som min far brugte du-formen! P. Munch sagde De til alle; han havde kun fire eller fem undtagelser. Han var så rationel, at han ikke syntes, det var praktisk at have to tiltaleformer. Han valgte De, nok på grund af indflydelse fra Frankrig. Han sagde du til sin kone, Elna Munch, og til sin søn, Ebbe Munch. Så sagde han du til sine seks nærmeste venner, men ellers brugte han fuldstændig konsekvent De. Min far sagde i øvrigt De til P. Munch.

Det var ikke dengang radikalt at sige du, måske er det blevet det senere. Poul Henningsen var socialdemokrat, og han var jo venstreorienteret. Han bevarede i øvrigt de gamle tiltaleformer. Du-fremstødet fra de intellektuelle kredse kommer ikke fra de kulturradikale, derimod fra de venstreorienterede, og det er ad den vej, det efterhånden er slået igennem. Jeg tror, svaret ligger i definitionen af de „kulturradikale“. De mest fremtrædende kulturradikale – de egentlige „arvtagere“ efter Georg Brandes – var for størstedelens vedkommende ikke medlemmer af partiet Det Radikale Venstre, og jeg tror, det er dette forhold, der giver anledning til forvirringen.

I udenrigsministeriet og i diplomatiet

I min karriere som embedsmand har jeg oplevet De-formen, i Udenrigsministeriet ligefrem 3. person entals-formen; dér har man lagt vægt på at være 25 år bagefter med hensyn til tiltaleformer! Men det er svært at holde en god tradition, og i alle andre ministerier end Udenrigsministeriet er man for mange år siden gået over til at sige du til hinanden.

Som departementschef i Statsministeriet sagde jeg du til den socialdemokratiske statsminister; det var J. O. Krag, som jeg kendte fra Washington, før han blev regeringsleder. Men hele den kreds af socialdemokratiske cand. polit.‘er, som „slog juristerne ud“ og dominerede i 50‘erne og 60‘erne, anvendte klart du-formen. Juristerne var nok mere konservative og holdt en De-form i de forskellige ministerier længere end deres kolleger.

Der er også et hensyn at tage til andre landes udenrigsministerier. De fleste af dem har indtil for nylig haft nogle forholdsvis strikte omgangsformer med tiltale i 3. person. En undtagelse er USA, hvor man på et meget tidligt tidspunkt er du’s med fornavn. I Frankrig kommer man næsten aldrig til et du-forhold, og det gælder ikke alene det franske Udenrigsministerium. Tyskland har også en meget udpræget De-form, og det samme gælder England, hvor man jo på trods af „you“ udmærket kan skelne mellem De og du.

Det er derfor klart, at der har været klare grænser for, hvor langt man i Udenrigsministeriet kunne gå med til, hvad nogle kaldte en forfladigelse af tiltalenormerne. Imidlertid er der i europæisk sammenhæng netop i disse år en udvikling på vej, hvad angår omgangen mellem diplomater. Hele EU-samarbejdet har bevirket, at det er meget svært at bevare de stive former. Når man har så tæt et samarbejde, falder de formelle barrierer væk efterhånden.

Det gælder som sagt i Europa og USA. Over for Fjernøsten holder man stadig fast ved de strengt formelle former. Betragtningen er vel den, at hvis man skal holde en eller anden form for diplomatisk kontakt selv i en krisesituation, kan det ikke hjælpe noget, at man har kontakter, der baserer sig på personligt bekendtskab og sådan noget. Diplomatiet kræver, at hvis man skal have tæt kontakt med vedkommende, hvad enten de er venner eller fjender, er man nødt til at holde en form, hvor du-tiltalen er upraktisk. Man må holde sig til diplomatiets sprog, hvilket gør kontakten neutral; personen er ude af billedet, hvilket i sig selv eliminerer du-formen.

Et nyt De er uden tvivl undervejs

Som almindelig borger har jeg observeret en klar ændring. Der er en bølge tilbage til De-formen. Du-formen tog overhånd; det gik åbenbart for stærkt.

Hvordan vil en dansk du-De-form overleve i et EU, hvor vi som medlemmer bliver mere og mere integrerede? Er det et led i vores identitet, at vi har du-De-formen? Og kan den overleve? Er den europæisk? Er den centraleuropæisk, når det kommer til stykket? Og vil det så være ensbetydende med, at jo mere påvirkede vi bliver – det vil sige: kontinental-europæisk påvirkede (fransk, tysk) – er det noget, der vil holde liv i De-formen længere, end den ellers ville have kunnet holde?

Udviklingen i Danmark efter krigen er i høj grad amerikansk. Det er den amerikanske omgangsform, der er slået igennem. Altså en slags du (man skal ikke glemme, at amerikanerne i høj grad også siger De). Det pudsige er, at de antiamerikanske, venstreorienterede grupper ikke havde lyst til at være så antiamerikanske, at de brugte De-formen! På det punkt faldt den amerikanske påvirkning sammen med den venstreintellektuelt orienterede påvirkning i Danmark. Vil dén bølge blive brudt ved en stærkere integration i Europa, som jo godt kunne medføre stærkere, selvstændig europæisk profil – og dermed en mindre amerikansk påvirkning, end man hidtil har set?

Oplevede ungdomsoprøret fra det lukkede eksamenslokale

Erik Norman Svendsen har været med fra den ærbødige høflighed til det altdominerende du – men ser stadig rester af den gamle respekt for embedet inden for kirkens egne organisationer.

Erik Norman Svendsen, født 1941 i København. Kongelige Konfessionarius, biskop over Københavns Stift fra 1992 til 2009.

I min barndom var der ingen tvivl om, at man sagde De til voksne mennesker. Vi sagde De til vores lærere og De til damen i ismejeriet. Men de kunne godt sige du til os. Vores lærere sagde også du og brugte vores fornavn. Men vi sagde De, fru Marstal og hr. Olsen; vi sagde ikke bare Marstal eller Olsen. Den tiltaleform voksede jeg op med, lige til jeg blev voksen. Jeg har altid knyttet ændringen til du-formen til 68-opgøret, der vendte op og ned på så meget. Men jeg er jo før 1968, og på universitetet sagde vi De til hinanden, for vi var voksne mennesker. Man var De’s med hinanden.

Da jeg sidder og skriver min afsluttende dogmatiske opgave i teologi i maj måned 1968, er der en frygtelig larm uden for på gangen. Det var studenteroprøret, som fandt sted den dag på Københavns Universitet, og den psykologistuderende Finn Ejnar Madsen erobrede talerstolen i universitetets festsal og gik ind på rektors kontor, drak hans portvin, røg hans cigarer og erklærede studenteroprøret for gennemført! Og vi sidder der lukket inde med vagter, og kan ikke forstå, hvad det er for en larm, der er udenfor. Vi spørger vagterne, men de vil ikke fortælle os det…

I 1968 er jeg nyuddannet teolog, jeg er 27 år og får mit første præsteembede, og jeg kan tydeligt huske, at jeg sagde De til mine kolleger, undtagen dem jeg var jævnaldrende med og havde læst med. Jeg blev det, der hed residerende kapellan i Brønshøj Kirke i 1969, og da var min nærmeste kollega også min provst. Vi, der havde et meget godt og jævnbyrdigt forhold, var De’s – indtil den dag hvor han gik af. Da stod vi ude i præsteværelset og tog ornatet af, og så siger han: „Unge Norman, nu synes jeg, vi skal være du’s, nu er jeg ikke mere Deres overordnede“, og så blev vi du’s. Jeg følte det som en ekstra stjerne på skulderen ved, at min kollega og provst ville være du’s med mig. Men altså ikke før han gik af, for nu var han ikke mere min overordnede!

Fornavn og De til den kommende hustru

Lad mig give et andet eksempel, der er mere fra den personlige sfære. Min kone, Margit, og jeg blev forlovet i 1962. Margit var selvfølgelig kommet i mit hjem mange gange inden, men hun og min far var De’s. På den måde, at de brugte fornavn, men sagde De. Det var jo ikke sikkert, hun skulle giftes ind i familien, og så var der jo ingen grund til at blive du’s, men ved vores forlovelse proklamerede min far, at nu syntes han, at Margit og han skulle være du’s. Det betød, at hun nu var en del af familien. Længere siden er det altså ikke, og vores familie var hverken fornem eller gammeldags; jeg tror, vi var meget lig andre familier. Vi boede lige ved Nørrebros Runddel i København, et folkeligt og ligetil område. Det eneste, der var fint, var gadens navn: Prinsesse Charlottes Gade!

Da jeg kom ud som præst, sagde jeg du til mine jævnaldrende; det tror jeg ikke var noget problem, heller ikke når der kom barnedåbsfolk eller brudepar ind, men jeg ville aldrig sige du til ældre medborgere, medmindre de udtrykte ønske om det. Når jeg f.eks. talte om begravelse med en enke eller enkemand, tiltalte jeg dem altid med De.

Der gik ikke så lang tid, før „du“ slog igennem. I 1973 kom jeg til Skovlunde, et forstadssogn med en helt ny kirke og mange yngre kirkegængere, og da kan jeg huske, at vi havde en jysk socialdemokratisk formand, som var meget ligetil, en meget venlig og uformel mand. Og han sagde, hvad jeg har hørt andre jyder sige: „Der er da ingen mennesker, der er så ringe, at man ikke kan sige du til dem.“ Jeg kan huske, at jeg mødte det, jeg kalder „den jyske indvandring“ i Skovlunde, og da var det helt klart, at jyderne var længere fremme med at sige du til hinanden. Som præst i Skovlunde, hvor jeg var indtil 1980, oplevede jeg, at de ældre, også de der ikke kom fra Jylland, ikke havde noget imod, at man var på fornavn og sagde du. Når jeg sagde De, f.eks. ved en begravelsessamtale, sagde de ofte: „De må gerne sige du.“ Men de havde stadig stor respekt for autoriteten. Når en enke, som jo ofte var betydelig ældre end jeg, spurgte pænt, om hun kunne sige du, så var det på grund af mit embede, der i hendes øjne i virkeligheden krævede et De.

Hej Erik!

Biskopperne er indbyrdes du’s; vi siger du til ministrene, som vi samarbejder med og selvfølgelig du til præsterne. Men når nogen f.eks. bød mig velkommen, kunne de godt finde på at sige det på følgende måde: „Så byder vi biskop Erik velkommen.“ Det er nok noget, der især ligger i det kirkelige, at selv om man er du’s og måske endda siger fornavnet, så markerer man lige, at det er funktionen som biskop, provst eller sognepræst, man byder velkommen. Selv om præsterne er indbyrdes kollegialt du’s i dag, kan man godt bruge mellemformen: „kære provst Jensen, vi er glade for, at du vil besøge os i dag og tale om det og det“. Ikke for at skabe distance, men for at markere en vis agtelse og høflighed over for personen.

I breve har vi i al min tid brugt du-formen. Det skriver jeg også til ministeriet. Man kan godt skrive et tjenstlig brev i du-form, uden at der ligger andet i det, end at man normalt ville tiltale hinanden med du, hvorfor der ikke er nogen grund til at fravige det i et tjenstligt brev. Et pludseligt De ville markere en ret voldsom afstandtagen. I de senere år gav juristerne besked om, at vi skulle skrive du til folk, f.eks. i klagesager. Folk selv skrev jo du.

I de allersidste år af min embedstid kunne jeg få en mail, der begyndte med „Hej biskop“ eller „Hej Erik“. Det var især unge, der ville giftes. Nu hvor jeg er hjælpepræst, kan jeg få en mail, hvor der står „Hej Erik, vi er et ungt par der gerne vil giftes af dig i Garnisonskirken.“ Tværtimod at være forarget bliver jeg helt opmuntret, når unge mennesker siger hej til mig. Men jeg skriver „kære …“ tilbage.

(Se også Erik Norman Svendsen om kirken andetsteds i bogen)

Det er respekten, det drejer sig om

Du‘et kom snigende, og det støder mig mange gange den dag i dag.

Pia Kjærsgaard, født 1947 i København. Medlem af Folketinget, partistifter og mangeårig partiformand. Nu værdipolitisk ordfører for Dansk Folkeparti. Udgav i 2013 bogen Fordi jeg var nødt til det.

Jeg husker tydeligt De- og du-tiden. Det er jo ikke så længe siden, selv om det i manges øjne nok ligger langt tilbage i historien! Da jeg begyndte på min første arbejdsplads, var jeg De’s med mine jævnaldrende, og jeg husker nogle feriejobs, jeg i 1965-66 havde i et supermarked, hvor jeg blev kaldt „frk. Pia“, og der blev sagt De, lige som jeg titulerede mine jævnaldrende med frk.

Du’et kom snigende, og det støder mig mange gange, kan jeg roligt sige. Hvis jeg f.eks. ringer op til nummeroplysningen, bliver der sagt: „God dag, det er nummeroplysningen, du taler med Camilla.“ Det synes jeg ærligt talt er mærkeligt! Jeg får breve fra offentlige instanser bl.a. Postvæsenet, hvor de bare skriver du. Det kan jeg simpelthen ikke forstå. Jeg ved ikke, om det skyldes, at jeg måske er lidt gammeldags.

Jeg ved, at det støder mange ældre mennesker, hvis der f.eks. kommer en sygeplejerske eller en hjemmehjælper til en ældre og siger: „Hvordan har du det i dag, Anna?“ Det er da i orden, hvis man har en aftale om at være du’s, men ellers er det bestemt ikke i orden. Jeg synes, det er meget forkert. Vi andre kan leve med det, men personer i den generation har aldrig været vant til det. De bliver sårede. Det er en overkammeratlig facon, hvori der også ligger, at „nu tager jeg over her.“ Man har ingen respekt.

En helt anden tid

Det var en særdeles anderledes tid, da man sagde De, også i henseende til almindelig høflighed mellem mennesker. Jeg har tre børnebørn, og vi har samtlige „Far til fire“-film, og de elsker dem. Jeg elsker dem også stadig, fordi man kommer tilbage til sin egen barndom, hvor man jo så filmene i biografen – og så er der jo sproget! Selv om det selvfølgelig ville være for meget i dag –„God dag, lille Far…“ – kunne man jo ikke forestille sig, at børnene fra filmen og den tid ville begynde at bande eller sige „fuck up“ eller noget i den retning overhovedet. Men det gør de i børneudsendelserne i dag, hvilket jeg synes er deprimerende.

Der går et eller andet i stykker. Jeg ved ikke, hvad forældrene siger, men vi bedsteforældre har det jo svært med vores børnebørn, når dét, børnene hører i TV, er sådan et sprog. Jeg siger ikke, at vi skal tilbage til tiden med „Tak, fordi jeg måtte komme ind i Deres stue“ – det er slet ikke dét, jeg mener. Alligevel synes jeg, der skal være høflighed mellem mennesker og respekt.

Tiltaleformen er jo ikke noget, man lovgiver om; det er svært at ændre folks indstilling og mentalitet. Jeg er meget bange for, at De’et desværre uddør. Selvfølgelig vil man altid titulere Kongehuset og andre royale med et De, når man ikke siger Deres Majestæt eller Deres Kongelige Højhed. Jeg har ganske vist været ude for folketingsmedlemmer, der står oven på skulderen af kronprinsen og siger du, og det er utroligt pinligt. Det er igen respekten, der mangler.

Når jeg tænker på høflighed, kan jeg ikke lade være med at nævne skibsreder A. Mærsk McKinney Møller. Sikke en udstråling af dannelse og respekt! Jeg kunne ikke drømme om at sige du til ham, og han kunne på sin side aldrig sige du til mig.

I Folketinget har der flere gange været forsøg på at ændre tiltaleformerne i salen, men vi har været imod hver gang. Formerne i Folketingssalen understreger den gensidige respekt og forhindrer verbale udskejelser.

Man rejste sig op

Jeg er ked af udviklingen i sproget, som jeg synes desværre bliver forfladiget. Jeg gør mig selv meget umage og vil bestemt gerne gøres opmærksom på de sproglige fejl, jeg begår. Man siger „at kommentere på…“ og „det går rimeligt dårligt…“ osv. Det er en trist udvikling. Bare dét at sige tak synes jeg sker mindre og mindre.

At vende tilbage, altså at svare på henvendelser, er heller ikke noget, man længere gør. Jeg sms’er engang imellem til mine børnebørn, og den ene er flink til at melde tilbage. Men den anden gør det ikke. Så skrev jeg, at jeg bliver ked af det, når jeg ikke får et svar, hvorefter hun svarede efter fem minutter: „Det skal jeg nok, bedstemor! Det er bare, fordi jeg har så travlt…“ Jeg vil sige til hende, at så travlt må hun altså ikke have.

I min barndom rejste man sig op for ældre mennesker i bussen eller toget. Jeg fik at vide, at jeg skulle rejse mig op for de ældre. Det tror jeg altså ikke børn får at vide i dag. I skolegården stod vi i rækker, når der blev ringet ind, og vi rejste os op for læreren og sagde De, og det var ikke almindeligt at være fræk. Der er sket et skred, desværre. Jeg forstår godt, at nogle skolelærere i dag kan føle sig meget pressede. Det skyldes mangel på den respekt, som børnene burde have lært hjemmefra.

Imidlertid skal vi heller ikke være bagstræbere, for selvfølgelig må man respektere udviklingen i tiden. Meget vigtigt er det, at man kan være på både du’s og på fornavn og stadigvæk have respekt for hinanden. Det er respekten, det i virkeligheden drejer sig om. Sundhedspersonalet kan bestemt godt sige du og samtidig have stor respekt for de ældre og syge, det skal bare være efter en gensidig aftale. Naturligvis kan man føle stor tryghed ved, at man er du’s med nogen.

Man drak du’s

Og det var faktisk lidt af en højtidelig handling, som fyldte én med varme følelser.

Edvard Andersen, født 1908, nu afdød. Opvokset i Midt- og Østjylland, hvor han blev uddannet som journalist. Efter en del år som korrespondent i Tyskland redaktør ved dagbladet Politiken i 40 år.

Dusseriet startede i mine omgivelser i 70-erne, og virkede i begyndelsen ret stærkt irriterende på mange, herunder mig selv. Det med, at man blev tiltalt med du af folk, man ellers havde haft en vis afstand til, føltes som noget meget ubehageligt. I enkelte tilfælde mærkedes med rette eller urette en vis undertone: „Du har godt af at blive trykket lidt ned. Du skal fand’me ikke tro, du er noget.“

Det var jo sådan, at journalister og typografer, for at tage dette som et eksempel, hver passede deres, og hver havde deres interesser. Man spiste på forskellige tider i kantinen og var adskilt i det hele taget. Der lå intet kedeligt eller mærkeligt deri. Man skænkede det ikke en tanke.

Alligevel opstod stærke venskaber parterne imellem, og et sådant venskab mellem en journalist og en typograf kulminerede nu og da med, at man „drak du’s“. Det var faktisk lidt af en højtidelig handling, som fyldte en med varme følelser. Med dusseriet er sådan en god og opløftende tradition gået tabt.

Også udtryk for respekt

Med De‘et ønskede man altså, uden bagtanke, at markere en vis afstand, og hvad vigtigere var: lige så ofte et give udtryk for respekt. At overdrivelser så kunne finde sted, er en anden sag. F.eks. insisterede et stort blads ledende redaktionssekretær på altid at blive tiltalt med „hr.“ foran efternavnet. At sige du til ham ville være aldeles utænkeligt. Også i omtale af ham brugte man vendingen: „Det mente hr. P ikke.“

Nogle af de ansatte fandt, at der var tale om en utilbørlig selvhævdelse. Med chefredaktøren var det derimod en anden sag. Skulle en eller anden formaste sig til at sige du til en chefredaktør, ville man tro, at den pågældende var fuld, bindegal eller snotdum. I hvert fald helt utilladelig respektløs.

Mellem kolleger var det nogenlunde almindeligt at sige du – men alligevel med mange undtagelser. Det var et spørgsmål om finfølelse, høflighed og kendskab til den pågældende etc. Alt fandt sit leje, uden at man tænkte nærmere over det.

Så kom dusseriet, og som sagt fandt mange det i begyndelsen ret utåleligt. Men som årene gik og gennem gentagelser på kryds og tværs, glemte man irritationen. Længst tid har det dog taget for tilhængerne af De-formen at affinde sig med, at interviewerne i TV og radio siger du til f.eks. en minister.

De stilige svenskere

Af du-tilhængerne er det blevet hævdet, at man i engelsktalende lande altid har sagt du til hinanden. Det er en stor misforståelse og er kun udtryk for ukendskab til det engelske sprog og kultur.

Danskerne har grinet meget ad svenskerne (også da man i Danmark sagde De til hinanden). Jeg tænker på den svenske „stilighet“. Der blev f.eks. gjort grin med, at svenskerne ved en fest indleder med at sige „Hvad mener hr. direktøren?“ – „Synes fru direktør Petterson om ditten eller datten?“. Når så tilstrækkeligt mange snapse, helan og halvan, er skyllet ned, siger toastmasteren: „Nu lægger vi bort titlerne, og herrerne smider jakken“. Almindelig forbrødring – for så næste dag i stedet for „ni“ igen at sige „hr. direktøren“.

Jeg har oplevet to svenske passagerer på et dampskib, der mødes på dækket, og den ene (i vildrede med den andens stilling og titel) siger: „Dejlig morgen, hr. Dampskibspassager! Måske vil hr. Dampskibspassageren være så venlig at vise mig nedgangen til spiselokalet?!“

Lærere og børn

Skellene mellem du og De har altid været mere udpræget i byerne end på landet. Dog kunne det fortsat næppe falde en landbo ind at sige du til en dommer, præsten, lægen eller en sagfører.

For de mindreårige skolebørn, hvor man i min barndom brugte at sige De til læreren, må du-formen være et absolut gode. Det kan under normale forhold jo kun give et værdifuldt tillidsforhold. For en del af de halvvoksne elevers vedkommende kan det desværre let udarte til et misbrug. Men det står jo i forbindelse med disciplinen i det hele taget.

I en reportage, som en af mine venner og kolleger skrev til Berlingske Tidende, berettede han om, hvad han kom ud for, da han i en skole optrådte som vikar og blev frosset ud. Da han træder ind i klasseværelset og begynder at sige noget om dagens undervisningsemne, fortsætter en gruppe store drenge uanfægtet deres kortspil ved et bord i hjørnet af værelset. Da journalisten, der er „forklædt“ som lærer, nu går ret højlydt til værks, råber en af drengene: „Ti dog stille mand. Du forstyrrer os! Kan du ikke se, at vi spiller kort!“

Har dusseriet været til gavn eller det modsatte? Det er svært at svare på her og nu. Det er min opfattelse, at De’et aldrig vender tilbage i sin gamle udstrækning, men måske kommer der en mere afbalanceret form.

De-formen i praktisk anvendelse som våben

Lise Nørgaard skruede bissen på og lukkede munden på en påtrængende, fræk yngre kvinde.

Lise Nørgaard, født 1915, opvokset i Roskilde. Uddannet journalist ved Roskilde Dagblad. Ansat ved det socialdemokratiske Aktuelt, Politiken, chefredaktør for ugeblad, har medvirket i radio og fjernsyn, forfattet mange filmmanuskripter og bøger. Ikke mindst kendt for TV-serien „Matador“.

Min generation blev jo født med De til alle overordnede. Man begyndte at sige du mere generelt omkring 1960, ikke før. På Politiken sagde vi De til hinanden, med mindre vi sad i kantinen og kom hinanden ved, så kunne man på et vist tidspunkt måske finde ud af at blive du’s. Men da jeg kom på Politiken, var jeg jo De’s med de fleste, undtagen med Jens, der blev min mand, og senere Poul Hammerich. Jeg blev først du’s med chefredaktørerne, da de var gået af!

På Aktuelt havde de jo sagt du til hinanden allerede før krigen; ud fra det her med modstand mod De og klasseskel. Alligevel havde vi almindelige dødelige ikke den samme nøgle til toilettet; chefredaktøren havde et særligt toilet. Der var engang et par unge medarbejdere, som stjal hans nøgle og sad derinde og nød det, og han var rystet, da det blev opdaget.

Jeg husker en kendt afgående socialdemokratisk politiker, som i venskabeligt lag blev spurgt, om han ikke var ked af at skulle trække sig ud af det politiske liv, og som svarede: „Nej, tværtimod, så slipper jeg for at skulle sige du til 3 millioner mennesker!“

Det tog et halvt år at blive du’s med den anden elev

Hjemme sagde vi „Vil Far have mere kage?“ Eller „Ønsker Mor det og det?“ Jeg lærte aldrig at sige du til vores forældre. Jeg husker dog, at min søster senere insisterede på at blive du’s med min far, som var utrolig sød og praktisk. Og det kom så i orden. Min mor var kun du’s med to veninder. Ellers var hun De’s med alle. Der skulle virkelig meget til, før man blev du’s.

I skolen var dette, at vi sagde De til lærerne, med til at opretholde en vis orden. I virkeligheden elskede jeg at gå i skole, og jeg syntes, at nogle af mine lærere var pragtfulde, andre var rene psykopater.

Som journalistelev blev jeg efter et halvt år du’s med den anden elev på bladet. Det samme skete med eleverne på de andre blade. Vi var det ikke naturligt, men vi oplevede så meget sammen. Der var en enkelt, som jeg sagde De til på hans blad, men når vi ellers mødtes andre steder, var vi du’s. Vi var ikke alene De’s med redaktørerne, men også med typograferne – i høj grad!

Jeg kan se den fordel ved det system, at man havde sådan en vis høfligheds-zone. I min fars firma med 44 ansatte sagde alle De til hinanden. Om det så var ham, der fejede i gården, og chaufførerne. Men til gengæld blev min far altid tiltalt i 3. person: „Vil hr. grossereren ditten og datten? Synes grossereren, at man hellere skulle…“

Jeg kom på translatørskolen, da jeg lige var blevet 16 år. Jeg kom ind på min realeksamenskarakter, der var så høj, at jeg kom ind på et hold med studenter. Det var sådan nogle overklassepiger fra Gentofte, som havde fået en blakket studentereksamen, og så bare lige skulle holde den gående, indtil de skulle videre. De tiltalte mig med du, for derigennem at se ned på mig; de mobbede. Jeg var kommet ind med 4-toget! De skrev mine stile af, fordi de var ubegavede, men alligevel havde de altså sat sig for at mobbe mig – i den alder! Så sagde jeg du tilbage, og de begyndte at sige De til mig. Og de sagde De til hinanden. De vidste alt om hinanden, helt ned til det mest intime, og sorger og glæder, men de sagde De. Det fandt jeg ualmindelig komisk.

Forvirringen breder sig, og ingen siger længere tak

Jeg kan godt forstå, at mange ældre mennesker har meget svært ved at finde ud af, om man skal sige du eller De. Min mor fejlede aldrig noget og kom ikke i berøring med den nye virkelighed, før hun som 75-årig i midten af 1970’erne blev indlagt på Roskilde Amts Sygehus med en brækket hofte. Og da lå hun altså dér og tænkte, at nu skulle hun være med på det nye og sige du! Men hun blev betragtet som skidtvigtig og blev sat på plads af både læger og sygeplejersker og medpatienter. Senere, da hun var 87 år, kom hun på et plejehjem, og der gentog det sig: Hun fik store bebrejdelser af en striks sygeplejerske; man sagde ikke du, heller ikke til sine medpatienter. Og så kom hun på Bernadottegården, og dér sagde man du! Der er stor forvirring, og den breder sig.

Nogle taxachauffører siger du og andre siger De. Jeg svarer altid med du, hvis de siger du, og med De, hvis de siger De.

I butikker kan man risikere, at de siger du til en, men hvis de ellers er høflige og søde, gør det naturligvis ikke noget. „Kan du ha‘ en god dag!“ Man skal tage det fra den humoristiske side. Det er jo også rædselsfuldt, hvis man bliver tiltalt med De, mens alle andre er du’s. Jeg kan huske, at jeg var til en radioudsendelse, hvor også Anker Jørgensen var med. Vi skulle tale om et radio-jubilæum. Om, hvordan det hele var i gamle dage. Blandt deltagerne var også en kendt ung sangerinde, og da hun kom ind i studiet og så mig, nejede hun! Bagefter sagde jeg til hende: „Du må altså godt sige du til mig…“

Om tidens „uhøflighed“ kan jeg sige, at der er så mange former for uhøflighed. De 20-30-årige kan være meget uhøflige; den måde de maser sig frem på. Ingen hensyn til f.eks. gravide. I dag siger man ikke undskyld, men hov! Og alt det sludder om, at vi er lige. Det virkeligt store gennembrud kom med det såkaldte ungdomsoprør.

Blandt de mange ting, som de unge i dag ikke har lært, er at sige tak. At undlade at sige tak er efter min mening tegnet på den højeste uopdragenhed. Det gælder også på et andet område. I forbindelse med mine runde dage har jeg altid skrevet tak til hver enkelt, selv om der var mange. Så måtte det bare tage den tid, det tog. Ved min mand Jens’ død fik vi næsten 300 breve og kort. Vi delte dem imellem os i familien og svarede dem alle personligt. Det samme skete, da min søn døde. Jeg tager stor afstand fra den praksis at indrykke en annonce i avisen med en fælles tak til alle.

En ny tid. Noget, der virkelig har slået mig, og som måske kan lyde sært for mange, er den kendsgerning, at der ikke længere er nogen, som kan spille klaver. Jeg blev i min barndom bebrejdet min skomagerbas, men jeg kunne dog spille. Jeg opdagede, da jeg kom til Politiken, at der ikke var en eneste, der f.eks. kunne akkompagnere ved en fællessang, ikke engang bladets musikanmelder og kulturredaktører.

Jeg kunne ikke tænke mig, at man vendte tilbage til De-formen. Nu har jeg vænnet mig til du. Det er meget pudsigt, for når jeg er ude og holde foredrag, og diskussionen skal til at begynde, spørger ordstyreren ofte, om vi skal sige De eller du, hvortil jeg siger du. Hvis folk siger du til mig, og de ellers er flinke og rare, svarer jeg altid du.

Men hvis folk er uforskammede, siger jeg De. Det kan være et kampmiddel.

Jeg kan give et eksempel. Det var, da jeg var 57 år. Jeg kommer ud fra Politiken, hvor jeg har været til et møde, og der kommer en taxa, som jeg er ved at stige ind i, da en aggressiv yngre kvinde maser sig forbi mig for at havne med et brag på bagsædet, så jeg er ved at ryge op i loftet. Så ser jeg på hende, men hun henvender sig til chaufføren og siger: „Kør hurtigt, jeg skal til Amager!“ Hvorefter jeg indvender, at det bliver altså ikke sammen med mig, for jeg skal til et andet sted.

Det ene ord tager det andet, men på et tidspunkt i diskussionen ser jeg bestemt på hende og slår fast: „Nu kommer du altså til at stige ud. Og hvis du har så travlt, som du påstår, så var du kommet af sted for længe siden, hvis du havde taget en vogn ovre ved taxaholdepladsen, hvor der i øjeblikket holder tre ledige biler.“

Hun udbrød: „Hold du din kæft, du er jo gammel!“ Derefter var der noget, der vendte sig oppe i min hjerne, jeg sagde: „Ja, det kan godt være, at De synes sådan. Men om jeg så bliver 100 år, vil jeg aldrig opføre mig som Dem. Kan De så se at komme ud!“

Så forsvandt hun.

Mange ældre christianshavnere siger stadig De til overlægen

Og de kunne ikke drømme om at sige du, selv om overlægen selv dusser.

Lis Zahavi, født 1931. Uddannet socialrådgiver, tidligere kontorassistent. Har hele sit liv boet på Christianshavn i København.

Efter krigen fik vi engelske soldater til landet, og jeg kan huske, at jeg som 13-årig syntes, det var meget spændende, at man sagde „you“. Vi opfattede det som du. Vi gik meget op i at lære engelsk, vi ville bestemt ikke lære tysk.

Vi gik jo fra en tid, da man ikke engang sagde De. Vi sagde onkel Hans og tante Emma i direkte tiltale: „Vil onkel Hans have det og det…“

En af mine veninder kørte under krigen med sine forældre i en taxa. Faderen siger du til chaufføren, og de taler frem og tilbage. Og så siger hun også du til taxachaufføren, og det skulle hun aldrig have gjort! Da de så var kommet ud af bilen, blev hun skældt ud, for man sagde ikke du voksne mennesker.

Jeg har ikke oplevet noget De i forretningerne i dag. Men når jeg i mit arbejde for Ældre Sagen kommer ind til folk, der er ældre end jeg selv, begynder jeg altid med at sige De til dem. Jeg vil vise respekt for vedkommende. Hvis vedkommende siger du til mig, kan jeg slå om. Jeg tror, det sidder dybt i den ældre generation. Når mine jævnaldrende venner f.eks. møder en anden ældre, som har en højere alder end de selv, siger de uvilkårligt De, og de kunne ikke få sig selv til at gøre andet. Der er stadig en forskel. Men når vi er borte, så er De’et også forsvundet, tror jeg.

Jeg kunne ikke få mig selv til at sige du

Hvis man bliver indlagt på et sygehus, siger man ikke bare du til overlægen. Bestemt ikke! Medmindre overlægen da siger du. Så vil jeg personligt sige du til ham, men jeg kender mange, som aldrig ville skifte, uanset hvordan han tiltaler dem. I min generation ligger det fast, at man ikke alene siger De til en, der er ældre, men også De til en, som har en højere position end den, man selv har. Sagfører, øvrighed. Dog vil jeg aldrig sige De, hvis jeg ringer op til skattevæsenet!

Kommunisterne var altid du’s. Og vi gik jo i atommarch og var du’s alle sammen. Det var i begyndelsen af 1960’erne. Og jeg har arbejdet på Kofoeds Skole, og der var det også altid helt naturligt at sige du.

Min mor havde en veninde, som hun havde været lotte-kollega med under krigen, og som var ældre end hende. Jeg kom tit hos hende og havde stor respekt for hende, og vi havde nogle meget gode samtaler. En dag sagde hun: „Lis, nu skal du altså holde op med at sige De til mig!“ Men jeg kunne sørme ikke få mig selv til at sige du. Der gik flere år, og hver gang tog hun mig om skuldrene og insisterede forgæves på, at vi skulle være du’s.

Jeg vil slutte med en barndomsoplevelse, som jeg aldrig glemmer. Under krigen var min mor med til at lave julepakker til fattige familier på Christianshavn. Hun syntes, jeg skulle tage med ud – det ville være godt for mig at se, hvordan en rigtig fattig familie boede. Jeg tog med min far og en stor madkurv ned til Dronningensgade ikke særlig langt fra, hvor vi boede.

Vi kom op og ind i lejlighedens eneste stue, der havde kakkelovn og tøjsnore på kryds og tværs med bleer og alting. Der lugtede ikke særlig rart. Mange børn, ingen plads, intet badeværelse, wc på gangen fælles med andre beboere. Vi kom derind og gav familien julekurven, og man kunne se glæden. Det gjorde et dybt indtryk på mig. At der var nogle, som vi sådan gav en madkurv til – som de blev meget, meget glade for. Det var her på Christianshavn, hvor der var utrolig stor fattigdom.

I Vendsyssel brugte man De mellem større gårdejere

Tove Kopp Sørensen, født 1944 i København. Gift med landmand i Børglum ved Vrå. Cand. phil. i tysk fra Aalborg Universitet. Har undervist på HF i Brønderslev.

Gårdenes medarbejdere sagde De til husbond og madmor, afhængig af gårdens størrelse. Det var i øvrigt et kompliceret spil, hvor man kunne være du’s med den ene af ægtefællerne, men De’s med den anden

De nævnte tiltaleformer anvendtes navnlig i hovedstadsområdet samt i de større provinsbyer og i købstæderne. I Vestjylland havde man altid sagt du til alle og vedblev dermed. Det var herfra sætningen stammede: „Folk kan jo blive så ringe, at a siger De til dem.“ Men Vestjylland er forresten ikke ét stort ensartet område og adskiller sig i vore dage mindre og mindre fra det øvrige land, også hvad tiltaleformerne og sprogbrugen angår. I mellemkrigstidens danske landdistrikter var der variationer i tiltalemåden mellem bl.a. Bornholm, Sjælland, Fyn, Østjylland, Sønderjylland og Nordjylland. Variationerne skyldtes blandt meget andet ejerskabet til jorden. Omgangsformerne på proprietærgårdene og de større gårde på øerne og i Østjylland var præget af herregårdsmiljøet i modsætning til f.eks. Vendsyssel, hvor tiltaleformerne var mindre formelle.

Jeg spurgte min svigerfar, svigermor, min mand og min svoger samt (lidt sporadisk) den ene af de klasser, jeg underviser, om brugen af De og du. Måske kan deres svar give et indtryk af den historiske udvikling af brugen af de to tiltaleformer i Vendsyssel.

Svigerfar, der som ung har haft landbrugspladser både på Sjælland, Fyn, i Østjylland og Vendsyssel, havde erfaret, at der tilbage i 1920’erne og 30’erne var store forskelle fra egn til egn.

I 1920’erne og 30’erne brugtes i Vendsyssel gensidigt De-form mellem større gårdes ejere og deres ansatte. Især var det almindeligt, at hele personalet sagde De til fruen pa gården.

På gårde på ca. 150 tdl. og nedefter var alle normalt du’s. Stammede ejeren af en større gård fra et mindre brug, fortsatte han normalt med at være du’s med sine medarbejdere. Selv om han blev proprietær, som ejeren til vores gård i 1930‘erne.

Fodermester, forkarl og forvalter var indbyrdes – og oftest med de øvrige ansatte – du’s, da de i de fleste tilfælde stammede fra mindre brug. Men ligesom de øvrige ansatte De’s med ejeren.

Der skete et væsentligt skift ved krigens begyndelse. Man følte fællesskab, ydede en vis fælles modstand mod tyskerne, og mange meldte sig til det nyetablerede hjemmeværn. Hvorved du-formen blev langt mere udbredt.

Indbyrdes blandt vendsysselske større gårdes ejere brugte man i 40’erne og begyndelsen af 50’erne i en overgangsfase De/du-formerne, idet svigermor og svigerfar husker, at de generelt var De’s med den ældre generation, men i almindelighed du’s med den yngre. Mødtes man med byboere, var man De’s, men kunne som venner aftale du- formen. Gik man på jagt sammen, eller var man medlem af samme klub (f.eks. tolvmandsforening), aftaltes normalt at sige du. Farmor og farfar husker flere eksempler på, at de hver for sig har været De’s med én ægtefælle, men du’s med den anden.

På grund af de voldsomme strukturelle forandringer på landet i 50’erne blev brugen af De en undtagelse. Forårsaget af de dårlige økonomiske tider, der var betinget af svigtende afsætningsforhold, lønstigninger, mekanisering og udsætning af store dyrehold, skete der som bekendt en voldsom affolkning af landet. Gårde, som f.eks. tidligere havde haft otte ansatte, havde nu kun to. Man havde derfor større behov for hinanden; man var blevet mere „ligeværdige“ og behøvede ikke den distancerende De-form. Desuden blev man i slutningen af 50’erne påvirket af de øvrige befolkningsgruppers omgangsformer.

Op i 40’erne og i begyndelsen af 50’erne var det en selvfølge, at man både på landet og i provinsbyerne var De’s med egnens embedsmænd og relativt få akademikere såsom stationsforstander, postmester, tandlæge, lærer og præst. Den sidstnævnte undgik man helst at titulere med De. Man sagde „Pastor“. En elev på ca. 55 år havde i landsbyskolen dog haft en lærer, som udtrykkeligt havde forlangt at blive tiltalt med du. De-tiltaleformen til disse grupper holdt altså lidt længere end tiltalen med De til ejerne af de større gårde.

Også i omgangen med disse befolkningsgrupper fulgte man i løbet af 60’erne på landet (og i provinsbyerne) de store byers mønster og gik over til den almindelige brug af du, idet man blev du’s med stort set alle. I 1962 kunne en af eleverne fra Hjørrings opland huske, at de yngre lærere havde ønsket brugen af du-formen, og at de ældre lærere ville tiltales med De – hvilket stemmer overens med andres udsagn både på landet og i byen. I 1970’erne var så godt som alle blevet du’s.

Hvad vi selv i dag siger til hvem? I Vendsyssel er vi du’s med alle – dog er der visse forskelle i forbindelse med alderen. Nogle i den ældre generation finder det endnu naturligt og ønskeligt at blive tiltalt med De i f.eks. forretninger og på offentlige steder, men normalt ikke til f.eks. private fester.

Ingen har konstateret en tendens til igen at sige De i Vendsyssel. Som lærer ved VUC underviser jeg elever på mellem 20 og 70 zår fra alle samfundsgrupper, som går til tysk af mange forskellige årsager, og det kunne ikke i min vildeste fantasi falde mig ind at tiltale nogen med De.

Odense var en reserveret by, hvor man sagde De

Men på landet på Fyn var man bestemt heller ikke du’s alle sammen.

Kirsten Kjær, født 1939. Cand. scient. i biologi. Opvokset dels i et fynsk landsogn som datter af sognepræsten, dels i København. Drev tidligere ved siden af lærer- og forskergerning ved Odense Universitet et gartneri på Fyn sammen med sin mand.

Vores kontakt til Odense består i dag i indkøbsbesøg og enkelte advokatbesøg, ligesom vi jævnligt er på forretningsmæssige besøg hos Toldvæsen, GASA osv. Det er svært at huske situationer, som på det pågældende tidspunkt var naturlige – f.eks. om vi sagde du eller De til advokaten i 1977; jeg tør ikke sige det. Jeg har foretaget en lille rundspørge hos udvalgte personer på et engelskkursus, jeg går på.

Jeg kan med garanti sige, at man tidligere sagde De i Odense. Odense er en meget reserveret by, præget af ejerboliger, altså hver familie sin sfære, også sprogligt.

Jeg mener, at da jeg begyndte på universitetet i Odense i 1969, sagde alle lærere og studerende du til hinanden, og det gjorde vi også, da jeg flyttede til Københavns Universitet. Min mand siger, at på samme tid på Fyns Studenterkursus sagde alle lærere du til hinanden, mens de var De’s med rektor. Det ændredes i begyndelsen af 70’erne. De ældste lærere var De’s med eleverne til begyndelsen af 70’erne.

En ekspeditrice i Magasin i Odense siger, at da hun begyndte i forretningen i begyndelsen af 70’erne, sagde kollegaerne De, og hun mener, at det var først i 80’erne, de fik besked på, at nu skulle de sige du til afdelingslederne. Hun har hele tiden taget bestik af en kundens alder og stand, når hun skulle bestemme, om en ny kunde skulle tiltales med du eller De.

Ældre lærere tolererede ikke et du fra eleverne

Jeg syntes, det var svært at svare på spørgsmålet om, hvornår man begyndte at sige du. Derfor valgte jeg at stille spørgsmålet i Odense til den relevante aldersgruppe: Hvornår begyndte I at sige du til lærerne i skolen? Svaret var, at det startede i begyndelsen af 70’erne, først med de yngre lærere. Men der gik mange år, før de ældste lærere tolererede, at eleverne sagde du. Én udtalte, at det var en frustrerende tid med den blanding af du og De.

Ekspedienterne i Odense siger du til mig – ellers føler jeg mig gammel! Min mand har den fornemmelse, at ekspedienterne vælger De eller du afhængig af situationen. I øvrigt er det generende for ham, hvis ekspedienter i f.eks. tøjforretninger og boghandler siger du, mens man i en forretning med gartneriudstyr meget gerne må dutte ham, idet han dér føler, at de står hinanden nærmere.

Jeg siger som privatperson du. Jeg arbejder af og til som vikar, og hvis jeg som vikar er ude i en virksomhed, afpasser jeg min tiltaleform efter, hvad jeg synes er mest passende efter stedet eller alder og stand på den. Det kan f.eks. være i telefonomstillingen. Eller i en arbejdsgiverforening hvor jeg er en „kuli“ og taler med arbejdsledere i hele landet: Dér siger jeg De. Hvis jeg er i en personaleforening og er „kollega“, siger jeg du.

Min mand siger, at han vurderer situationen, og hvis han vil være høflig eller ønsker at holde en distance, siger han De. Til fremmede forretningsforbindelser i hele landet starter han som regel med at sige De. Min søn siger, at han i visse tilfælde siger De, hvis han vil være høflig.

Når jeg har forespurgt, om nogen synes, at der siges mere De i dag end før, har alle stået uforstående over for spørgsmålet. Der er ikke en ny De-form på vej her på Fyn. En undtagelse er dog, at sygehuset har givet personalet besked om ikke at sige du i flæng, og min mor, som i øjeblikket er indlagt, kan mærke en tydelig forskel! Alle sygeplejersker og læger siger nu De til hende i modsætning til tidligere indlæggelser.

Nogle siger, at man på landet altid har sagt du. Det må vist siges at være en sandhed med modifikationer. Min far var som præst på Fyn i 1940’erne og 50’erne bestemt aldrig du’s med nogen i sit sogn. På landet var alle indfødte af samme stand du’s, men man var bestemt ikke du’s hverken med præsten eller lægen (ofte tilflyttere); heller ikke med herremanden, selv om han oftest var indfødt. Til gengæld sagde herremanden du til almuen.

Vi havde selv problemer med at blive betragtet som du’s-værdige, da vi flyttede til Rødemosegård på Midtfyn i 1972. I dag siger alle du til hinanden på landet. Der er kommet yngre mennesker med andre traditioner.

I Nykøbing S. var høflighed et naturligt element i livet

Karen, jeg har udlejet et værelse til herr redaktøren!

Lui Beilin, født 1919 i Søborg v. København, nu afdød. Journalist og chefredaktør i A-pressen. Redigerede i mange år „Jødisk Orientering“.

Fru Johanne Egede var enke efter borgmester, læge Johs. Egede i Nykøbing Sj. Jeg var i 1946 blevet ansat som vikarierende lokalredaktør ved Holbæk Amts Social Demokrat med kontor på hovedgaden, og i vinduet havde jeg sat en plakat op med ordene „Møbleret Værelse søges straks“. En dame kom ind og sagde, at fru Egede havde et værelse til leje, og det kunne jeg sikkert få.

Jeg lukkede straks min kontordør og gik ned til fruen i Grønnehavestræde, hvor jeg uden videre dikkedarer overtog værelset. Fruen kaldte på datteren, den berømte billedskærer, og sagde:

„Karen, jeg har udlejet værelset til herr redaktøren.“

„Herr redaktøren“ var herefter navnet på mig, og da jeg giftede mig, hed min kone naturligvis „fru redaktøren“. Da vi ventede os, spurgte bagerdamen fru Egede om begivenhedens gang, og hun fik følgende svar, fortalte man mig:

„Fru redaktøren føder, når fru redaktøren skal føde!“

Høflighed og diskretion var naturlige elementer i disse menneskers liv. Enhver, der kom i hjemmet, blev tiltalt med titel og hr. henholdsvis fru, hvad enten de var gamle bekendte eller nyankomne til byen. Havnefogeden hed således „hr. kaptajnen“. Ligeledes var der „venindens mand“, „hr. tolderen“ og partneren ved kortbordet „hr. manufakturhandleren“. Dette til trods for, at bekendtskaberne for længst var blevet til venskab.

Tiltaleformen „du“ kom naturligvis aldrig på tale. Det vil sige, det gjorde det, men først lang tid senere, da vi havde fået børn og stadig boede på værelset. De to kvinder blev da til tante Johanne og tanke Karen, men det er en anden historie.

For mig var det så afgjort en helt ny verden. Født i Søborg ved København talte jeg det sprog, der kunne kaldes „søborgensisk“, og vi var du’s med dem, vi kendte, dog ikke med skolelæreren.

I DUI, DSU og arbejderbevægelsen i det hele taget sagde vi du til hinanden. Men folk, man ikke kendte og ikke stod nær, blev altid tiltalt med De. Min far var du’s med vores mandlige nabo, men min mor sagde pænt „fru Rasmussen“. I omgangskredsen var det kun „onkel Lippe“ og „onkel Iser“, min far sagde du til. De fleste jøder sagde De til hinanden.

Man må ikke glemme, at Nykøbing Sj. lå så langt væk fra København, at sproget på mange måder var anderledes. Mange havde i øvrigt aldrig været i hovedstaden. En masse ord og vendinger betød noget andet, end jeg var vant til. Da jeg f.eks. ankom til byen, blev jeg indbudt til kaffe hos revisor Jensen, som jeg jo ikke kendte. Han sagde: «Det var dog en værre horevind, vi har i dag!» Jeg var sikker på, at jeg havde hørt forkert og tav stille. Men revisoren gentog sine ord og kunne se, at jeg ikke forstod, hvad han sagde. «Ja, I siger jo hvirvelvind ovre i København…» Det var altså ikke en uartighed, revisoren kom med, derimod almindelig sprogbrug.

Ikke mindst sprogtonen og den praktiserede høflighed i omgangen med hinanden var anderledes. Nu er tingene ved at udlignes, men jeg glemmer aldrig, da jeg blev inviteret til begravelse af en bekendt. Jeg skulle komme hjem til familien, hvor kisten stod åben midt på gulvet. Vi stod ved den døde, nogle bad en bøn; bagefter kom vi ind til kaffebord med hjemmebagt, hvorefter vi stille og langsomt forlod hjemmet.

Jeg var blevet indbudt af høflighed, selv om min titel naturligvis også var en væsentlig årsag. Høflighed var en del af vores omgang. Men jeg kunne ikke fordrage det evindelige herr redaktøren! Mange af os blev da også du’s, selv om det først skete efter længere tids bekendtskab.

Til sidst vil jeg gerne sige, at jeg i forbindelse med de nye tiltaleformer tydeligt husker, at det var dagbladet BT, der i senere fandt på dusseriet. Bladet var (som de selv udtrykte det i deres reklamer „organ for det jævne publikum, i særlig grad fodboldentusiaster“). Vi holdt ikke avisen, men den havde en stor læserskare og stor indflydelse, og det var en genial idé hos Berlingske. Min onkel Markus i Søborg holdt kun denne avis, hvori han fandt vittigheder af Storm P og talrige lige-på-og-hårdt ligegyldigheder, som han brugte i snakken ved et hyggeligt selskab.

Jeg gik altid baglæns ud fra dommerkontoret i Ringsted

Og jeg blev chokeret, da jeg hørte dem sige til dommeren: „Vil du ikke have en basse?

Hanne Marie Motzfeldt, født 1900, død 1999. Uddannet som skriver i 1918 på Herredskontoret i Ringsted, hvor hun indtil sin pensionering arbejdede som dommersekretær. Skrev i 1990 selvbiografien Fortælling fra en svunden tid. Udtalelserne er hentet fra en portrætudsendelse i DR-TV ved Bjørn Andersen i 1990. Jeg blev født på landet i nærheden af Ringsted. Jeg har i et par menneskealdre boet i et af Ringsteds ældste huse, over for Sankt Bendts Kirke.

Jeg går en lille smule tilbage til 1890‘erne, til systemskiftet, da vi ved århundredets begyndelse fik et helt andet ministerium, ministeriet Drewsen. En mand fra egnen, Ole Hansen, Brestrup, blev den første bonde i landet, der blev minister i Kongens Råd, landbrugsminister. Det var noget helt nyt; tidligere havde det kun været storfabrikanterne, herremændene, det store hartkorn. Nu var også de fra mulden kommet ind.

I den forbindelse oplevede vi en sjov og interessant episode. Engang kom der en departementschef ud på gården hos Ole Hansen i Brestrup. Departementschefen spurgte røgteren ude på gårdspladsen: „Træffer jeg Hans Excellence?“ Ole Hansen var tilfældigvis hjemme den dag og kom kørende med børen inde fra stalden; han var ved at hjælpe lidt til. Røgteren råbte: „Oule, Oule! Her er i‘ern herude, som vil tale med en ækselænse…“ Og dér kom Ole kørende i sit gamle arbejdstøj. Og da departementschefen senere fortalte om episoden derinde i København, forstod man til fulde, at nu havde mulden og det højere ministerium rakt hinanden hånden. Når Ole både kunne være manden, der kørte med bør ude fra møddingen og Excellencen!

I 1918 blev jeg ansat som skriver på Herredskontoret i Ringsted, og dér arbejdede jeg til 1968. Jeg fik fortjenstmedaljen mange år efter, og da skulle jeg så i audiens hos Frederik IX. Nogen sagde til mig: „Husk nu, at De ikke må vende ryggen til Kongen!“ Så sagde jeg: „Nej, jeg er jo vant til at gå baglæns, jeg har altid gået baglæns!“ – „Har De altid gået baglæns?“ – „Ja“, sagde jeg, „hvis jeg er ovre hos dommeren, så vender jeg da aldrig ryggen til og går. Jeg går da baglæns hen til døren.“ Det kunne de slet ikke forstå…

I dag siger de jo både du og fornavn til dommeren. Så hurtigt er udviklingen kommet. Da jeg efter at have været borte derfra et par år var derhenne og drikke morgenkaffe i en eller anden anledning, hører jeg, at de siger til dommeren, som jeg altid har talt i 3.