Titelblad

Birte Wolf

Du drømte,
at livet var lykke

mellemgaard

Kolofon

Du drømte, at livet var lykke
© 2014 Birte Wolf og Forlaget mellemgaard

Redaktør: Louise Trankjær
Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Tine Wichmann

ISBN 978-87-93270-79-4

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte
uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

VELUX FONDENs støtte er ydet under Fondens fundatsbestemmelse, der giver mulighed for at støtte aktive ældre. Kvalitative og redaktionelle vurderinger i forbindelse med udgivelsen er varetaget af forlaget og forfatteren alene. Forfatteren siger tak til Fonden for velvillig støtte.

1

Barndommen

Man kan betragte livet som et drama i flere akter. Først er der barndommen, hvor alle ens muligheder udvikles. Sådan skulle det i hvert fald gerne være. Herefter kommer ungdomstiden, hvor man løsriver sig fra hjemmet og bliver sig selv. I denne akt træffer man sit livs vigtigste valg, nemlig valget af ægtefælle og arten af det arbejde, hvormed man skal tjene til livets opretholdelse. Sådan var det i hvert fald i min tid. Tredje akt er den længste. Her udfører man så det, som i gamle dage kaldtes ens manddomsgerning. Til trods for navnet gælder det ligefuldt for kvinder. Hvis man ellers lever så længe, så følger fjerde akt, som kaldes den tredje alder. Den burde i og for sig hedde den fjerde. I gamle dage hed den slet og ret alderdommen, men det er jo i dag blevet et fyord, som man helst undgår. Livet i denne periode er karakteriseret ved, at alle krav til en er ophørt, så hvis ellers helbredet er intakt, og det lykkes os at se bort fra, at dette altså er sidste akt, så kan det blive en ganske dejlig tid. Forholdet til vore forældre skifter i de forskellige livsafsnit. I barndommen er forældrene guder, som kan alt og bestemmer alt. Men denne gudestatus ophører samtidig med pubertetens indtræden. Det går op for det unge menneske, at forældrene faktisk er ganske almindelige mennesker på godt og ondt. I den lange tredje akt tager man som oftest et vist hensyn til sine forældre, men de indgår ikke længere på afgørende måde i ens liv. Det bør de i hvert fald ikke gøre. For sidste akts vedkommende gælder det som regel, at forældrene for længst er døde og derfor kan genopstå som helgener. Og det gør de så. Det har tit irriteret mig at høre andre berette om, hvor vidunderlig deres mor var, eller hvor herlig en far de har haft. Men så en dag hører jeg minsandten mig selv fortælle om alle min mors fortræffeligheder. Så ved jeg, at nu er jeg altså blevet gammel og er kommet med på holdet. Det er for øvrigt meget ofte ikke blot forældrene, som står for en i et særligt lys. Mange søger endnu længere tilbage i rækken af forfædre og finder stor glæde ved alt, hvad man kan skaffe sig af viden om dem. Måske skyldes det, at det ved livets afslutning er en trøst at vide, at der står en række af skæbner parat, hvor man naturligt hører hjemme i geleddet, også når man engang er død, så man på den måde stadig har en form for eksistens. Det er også i denne sidste akt, at man bliver meget optaget af sin egen barndom, den tid, hvor man var åben og sårbar, men også havde modstandskraften i sig til at overleve alle fortrædelighederne og komme videre. Den tid, hvor alle mulighederne endnu lå i svøb og kunne afprøves på forskellig vis. Man bliver simpelthen lidt forelsket i sig selv som barn, og ligesom alle forelskede ser man ikke virkeligheden tydeligt, som den er, men i stedet for stærkt farvet af sine egne ønsker og drømme om, hvordan det kunne have været. Sådan er det bare, det er der nok ikke noget at gøre ved.

Men nu skal I høre … Jeg må først berette om de to, som bragte mig til verden.

Min mor.

Min morfar var enelærer ved en to-klasses landsbyskole i Komdrup syd for Aalborg. Han fik mange børn, 11-12 stykker. Min mor hed Laura og var en af de midterste i flokken. Hun kom ud at tjene efter sin konfirmation, som skik var, men da hun som 20-årig endnu ikke var blevet gift, besluttede hun sig til, sammen med sin storesøster, min moster Frida, at blive sygeplejerskeelev på Kommunehospitalet i København. Det var under 1. verdenskrig. Mon ikke det var et noget usædvanlig skridt at tage på den tid? Deres lillesøster, min moster Ellen, sluttede sig senere til dem og blev også sygeplejerske. Moster Frida og moster Ellen blev aldrig gift. Den ene blev menighedssygeplejerske i Mariakirkens sogn. Mariakirken ligger i Istedgade, og det er derfra, der i dag udføres et omfattende arbejde for narkomaner. Det er i øvrigt også den kirke, hvor jeg blev konfirmeret. Moster Ellen kom til tuberkulosestationen i Tietgensgade. På den tid var tuberkulose endnu en svøbe for mange familier.

Min mor skød papegøjen og blev gift med lægen. Han var indlagt som patient på Rudolf Bergs hospital i december måned 1921 for at få undersøgt sin sukkersyge. Her var min mor sygeplejerske, og de må have fattet gensidig sympati for hinanden. Det fremgår af et brev fra min far til min mor, dateret januar 1922. De blev gift 7. maj 1922. Min far var da 44 år, og min mor 29.

Min far.

Min far havde været gift før og havde to børn, Nils Hemming på 16 år og Grethe på 11 år. Hans første kone, Ingeborg, var død i sommeren 1921. Allerede i efteråret blev min far sat i forbindelse med to andre kvinder. Det ved jeg fra en dagbog, som er blevet ført af Ingeborgs svoger, gift med en søster til Ingeborg. Han hed Marius Pedersen og var en meget velhavende forretningsmand i Ringsted. Dagbogen omhandler bl.a. min fars første ægteskab og Ingeborgs død. Hun var kun 39 år, da hun døde af en svær astma. Min halvsøster Grethe fortæller om, hvor forfærdeligt det kunne lyde, især om natten og i morgentimerne, når moderen lå og hev efter vejret og hostede og hostede. Dagbogen har kun ros tilovers for min far under Ingeborgs lange sygdom, men det synes, som om han er brændt inde med megen livskraft og vitalitet, som han nu gav frit løb til stor foragt og væmmelse for svogeren, som bruger mange grimme ord om min far. Han kalder ham en pjalt, en usling, som det var en skændsel for landet at have siddende i sit højeste råd. Min far var på det tidspunkt konservativ folketingsmand. I februar 1922 står der i dagbogen: ”I dag var Johannes her. Han havde en ny dame med, en frk. Jensen fra Jylland. Hun ser ret ubetydelig ud.” Allerede i begyndelsen af maj måned står der: ”I dag var Johannes og fru Lou (det er min mor) på besøg. De var lige kommet hjem fra Jylland, hvor deres bryllup havde stået. De så begge meget lykkelige ud.” Et par måneder efter står der i dagbogen: ”Vi har været til selskab hos Johannes. Det er forargeligt, at han skiller tre ægtemænd fra deres hustruer, for at de skal spille bridge med fru Lou!” Efterhånden bliver der imidlertid flere og flere lovord om min mor i hans dagbog, og det er der meget, der tyder på, at der var god grund til.

Det viste sig hurtigt, at min far var temmelig forgældet. Dels siges der, at han havde ”spekuleret på børsen”, som det hed, og dels havde han under sin kones sygdom ført en meget dyr husholdning med mange tjenestefolk, f.eks. kom der hver uge en urmager og trak alle husets ure op, og når familien skulle ekviperes, rejste man til København og indlogerede sig på et fint hotel og foretog herfra sine indkøb. Ingeborg var datter af meget velhavende amagerbønder. Hendes far var kreaturkommissionær, og hendes mor var grøntsagsgrosser, højst usædvanligt på den tid. De ejede store arealer på Amager, og deres kunder var det meste af København. Min farfar var også ejer af et stort handelshus. Det var et fiskehus, der lå på Gammel Strand i København. Han stammede selv fra små kår. Hans far havde solgt fisk fra en trillebør i landsbyen Lov på Sjælland. (Han hed Christensen til efternavn, men senere tog min fars familie navneforandring til Lou. Jeg er således døbt: Birte Lou). Som nykonfirmeret spadserede min farfar til København ind til sin farbror, som havde en fiskeforretning på Gammel Strand. Min farfar blev tidligt farbroderens kompagnon, da denne var barnløs. Han arbejdede forretningen op, så det blev et stort handelshus, som også leverede fisk til hoffet, så han kunne kalde sig: ”Kongelig hofleverandør”. Min farfar tilhørte Københavns Indre Mission. Han stiftede et børnehjem på Kongensvej på Frederiksberg, hvor han også selv boede. Jeg kender ikke meget til min farmor, som for længst var død, da jeg blev født, men jeg ved, at hun sammen med min farfar først fik to dødfødte børn, derefter et barn, som var stærkt retarderet, og først, som den fjerde i rækken, kom min far. Siden fik de fem børn. Johannes og Laura flyttede straks efter brylluppet til et mindre hus i Ringsted, Teglovnsvej 8, og min mor tog fat på at få styr på økonomien. Det var hun god til. Hun fødte ham fire børn, tre piger og en dødfødt dreng, som var tvilling til min lillesøster, Bodil (kaldet Molle).

Ingeborg og mig. Ingeborg er den ældste.

De var kun gift i otte år. Min far døde i løbet af nogle ganske få dage af en lungebetændelse. Han var da 52 år og min mor 37. Det med at have skudt papegøjen skal altså tages med et gran salt. Her stod hun nu alene med tre piger på to-et-halvt og seks år og måtte se at finde en måde, hvorpå hun kunne tjene til livets ophold for os alle fire.

Min far, Ingeborg med bolden og mig med fuglen.

Min københavnske barndom

Min mor flyttede til København med os tre i foråret 1931 efter min fars død. Jeg er den mellemste af pigerne. Vi flyttede til Stampesgade 5, stuen til højre. Stampesgade er en lille bred gade med fire opgange på hver side, som går fra hovedbanegården til Halmtorvet. (I øjeblikket er de ved at bygge en stor metrostation midt i gaden.) Vores nye bolig var en herskabslejlighed. Sådan kan man vist godt kalde den. Den bestod af fem værelser og et pigekammer. Der var et stort køkken med et almindeligt komfur suppleret med to gasapparater, og der var et lille smalt toilet med vaskekumme og træk-og-slip. Det var stor luksus på den tid. Min mor havde nemlig i sinde at tjene penge på at leje værelser ud, så i begyndelsen havde vi to af værelserne plus pigekammeret lejet ud. Lejerne havde servantestel med en toiletspand gemt i skabet nedenunder. Den måtte de have lov til at tømme én gang om dagen ud i toilettet. I pigekammeret boede en ældre, lidt forhutlet mand, som ikke betalte lejen til tiden, og efter flere følelsesladede opgør forsvandt han ud af billedet. Det er den af lejerne, som står tydeligst i min erindring. Han hed Skat-Rørdam og havde vist kendt bedre dage, og jeg syntes, det var synd for ham, at min mor smed ham ud. De andre to var enlige damer, som der vist også altid var mere eller mindre vrøvl med, og som jævnligt udskiftedes. Af dem husker jeg en, som havde et lille figentræ i en urtepotte i sit værelse. Det viste hun mig stolt. Jeg syntes, hun selv lignede en figen i ansigtet, så brunt og rynket, som det var, men det sagde jeg ikke noget om. Som det fremgår af det skrevne, var det med at leje værelser ud bestemt ikke nogen god idé. Min mor egnede sig ikke ret godt til at være værtinde. Lejerne var kun tålt, og hun havde ingen forståelse for, at værelset var deres hjem, eller hun havde vel ganske enkelt nok i at sørge for sig og sine. Efter tre-fire år i Stampesgade flyttede vi til en mere beskeden to-et-halvt værelses lejlighed i Istedgade nr. 19, hvor vi til gengæld kunne være os selv. Kort efter købte min mor et sommerhus ved Solrød Strand. Det kostede 3000 kr. Hvor jeg har prisen fra, ved jeg ikke, men hele min barndom var jeg opmærksom på, at ting kostede penge, og at vi ikke havde så mange af dem.

Nogen må vi imidlertid have haft, for efter tre-fire år i Istedgade købte min mor et lille rækkehus på Borrebyvej i Brønshøj, og nogenlunde samtidig solgte hun sommerhuset. Rækkehuset kostede 17.000 kr. Det står for mig, at min mor for nylig havde arvet pengene fra min debile farbror efter hans død. Der var en strimmel have til huset, og da vi havde købt det, løb jeg op og ned ad havegangen et par gange og syntes, det var en stor herlighed. Her boede jeg, til jeg blev gift i 1948, 23 år gammel, og her stod vores bryllup. Min mor blev boende der lige til kort før sin død i 1975. Efter at være blevet enke havde min mor fået bevilliget en klasselotterikollektion. Det var indtægterne herfra, som vi levede af, og man kan undre sig over, så godt de slog til. Det var ikke hvem som helst, som fik en klasselotterikollektion. Når min mor fik den, var det formodentlig tænkt som en håndsrækning fra Det Konservative Folkeparti. Man kunne altid se, hvor vi boede, for der hang et meget flot rødt, ovalt skilt uden for gadedøren, hvoraf det fremgik, at her i denne opgang, eller i dette hus, var der en kongelig klasselotterikollektion. Som klasselotterikollektrice skulle min mor en uge i hver måned holde åbent for fornyelse af lotterisedler. Hun havde fået sat en lem i døren til vores spisestue, så hun ikke fik kunderne for tæt på. I løbet af dagen var der jo kommet temmelig mange penge i kassen, som hun så gik på posthuset med, så snart hun havde lukket. Hun holdt åbent fra klokken ni til klokken tre.

Hun var ikke let at omgås de dage, hvor hun fornyede sedler, formodentlig fordi hun følte sig tynget af ansvaret for de mange penge, der i dagens løb kom ind, og det var der vel ikke noget at sige til.

Værst var det den første uge i april og i oktober, for da skulle alle sedler fornys, også de gennemgående, dvs. dem, som blev fornyet et halvt år ad gangen. Jeg har fødselsdag den sjette oktober, så det gik altid lidt ud over den dag. Jeg husker en gang i Stampesgade, hvor jeg en fødselsdag stod uden for vores gadedør, og hun lukkede mig ind og sagde, at hun var så ked af, at hun havde så travlt, så hun ikke kunne holde fødselsdag for mig, men jeg tror ikke, jeg tager fejl, når jeg husker min egen undren over, at hun troede, det spillede nogen særlig rolle. Det altafgørende for mig var, at dette var min dag, dagen, hvor jeg var blevet født. Et eller andet sted havde jeg vist en fornemmelse af, at det ville revolutionere verden, hvad det desværre ikke kom til. Jeg havde i det hele taget mange storhedsdrømme, hvad man, som sagt, godt kunne undre sig over. Der var i hvert fald ikke meget, der tydede i den retning. Jeg havde bestemt mig til at blive berømt – om ikke på den ene måde, så på den anden. Jeg havde en forestilling om, at jeg måske kunne blive skønhedsdronning engang. Det fik de voksne til at trække på smilebåndet, bl.a. fordi jeg gennem hele min barndom i perioder var oversået med eksem. I en kort periode supplerede min mor sine indtægter med at være garderobekone i Dagmarteateret. Hun fik vist ingen egentlig løn, men kunne beholde den fortjeneste, garderoben gav. Der var ingen fast pris for at få sit overtøj anbragt her under forestillingen, men hvis kunderne spurgte om, hvad det kostede, skulle damerne i garderoben svare: ”Det er efter behag.” Det fandt min mor meget ubehageligt, så hendes karriere på Dagmarteateret blev kort.

I mit hjem abonnerede vi på Nationaltidende, som senere kom til at hedde Dagens Nyheder. Det faldt godt i tråd med, at mor, så længe jeg kan huske tilbage, var medlem af Det Konservative Folkeparti og deltog aktivt i den lokale støttekreds. Hun var f.eks. tilforordnet på valgdagen, og det nød hun meget, ligesom hun sommetider var domsmand i mindre retssager. De mere fede bijobs i foreningen fik hun imidlertid aldrig del i. Jeg har en svoger (Jens’ bror, Fritz), som i en periode af sit liv var meget fattig. Hans stående vittighed var, at den eneste luksus, han kunne tillade sig, var at stemme på De Uafhængige, som dengang var et parti yderst til højre. Min mor kunne sige noget lignende om de konservative.

Engang var hun indlagt på kommunehospitalet for en mindre dårligdom. Dengang var der op til tyve patienter på en stue. Da jeg besøgte hende, klagede hun over, at hun var så ensom her. ”Det kan jeg da ikke forstå,” sagde jeg. ”Du ligger jo omgivet af så mange mennesker, at der nok skulle være nogen, du kunne snakke med,” hvortil hun svarede med foragt: ”De er socialdemokrater allesammen.”

Efter at have været klassekollektrice i nogle år, blev hun formand for kollektørforeningen. Der udkæmpedes på det tidspunkt et stort bråvallaslag i foreningen. Hvad stridighederne gik ud på, ved jeg ikke, kun, at hun forlod valpladsen som sejrherre og siden var foreningens ubestridte formand i mange år, hvor hun arbejdede på at forbedre vilkårene for kollektører.

Når jeg nu sidder og skriver om min mor, kan jeg se, at hun må have haft mange kvaliteter. Hun ville gerne fortælle om sine oplevelser, især om sine sejre, men jeg afbrød hende ofte irriteret og syntes, at hun pralede. Det var synd. Hun var jo alene og havde vel ikke andre end mig eller mine søstre at meddele sig til. Det er vist en af tilværelsens store tragedier, at generationerne først lærer at værdsætte og forstå hinanden, når det er for sent. I øvrigt var jeg sommetider misundelig på hende. Misundelse er i det hele taget den af de syv dødssynder, som jeg i særlig grad ligger under for. Når min mor var klædt fint på, fordi hun var inviteret i byen, så kunne jeg pludselig synes, at hun var uforskammet smuk, og at hun burde have overladt noget af sin skønhed til mig.

Men hun undte os det bedste. Når det gjaldt os tre piger, sparede hun ikke sig selv. På min nethinde står billedet af os tre frysende piger i stuen. Det er vinter, og vi har været i byen med mor og kommer hjem til et iskoldt hus. Mor ligger foran kakkelovnen og fyrer op med koks og brænde og opmuntrer os det bedste, hun har lært, og lover os, at der om lidt skal blive dejligt varmt i vores stue.

Engang havde hun lovet min storesøster og mig, storpigerne, som vi blev kaldt, at komme i biografen en aften i Palads Teateret, hvor vi skulle se Marguerite Viby i filmen ”13 år”. Det var, mens vi boede i Stampesgade, så jeg har været syv-otte år. Det kunne kun lade sig gøre ved, at vi om aftenen gik i seng sammen med vores lillesøster Molle og lige så stille lå og ventede på, at hun skulle falde i søvn, hvorefter vi listede op og gik i biografen sammen med mor. Det gik godt, og Molle sov sødeligt, da vi vendte hjem. Jeg håber, en af mostrene havde passet hende, mens vi var væk, men det er jeg langt fra sikker på.

Moster Ellen og moster Frida boede sammen i Istedgade nr. 15. En overgang boede min mormor der også, men hun døde hurtigt efter at være kommet til København fra Komdrup, efter min morfars død.

For mig står hun som en meget gammel kone i lange, sorte klædninger, som jeg ikke var fri for at have lidt foragt tilovers for. Ved en eller anden lejlighed må jeg have fået et glimt af hendes lår, måske når hun skulle have fat i sit lommetørklæde, der var skjult i underskørtet, for jeg husker, at jeg tænkte, at sådan nogle tykke lår ville jeg i hvert fald aldrig have, men det er ikke sådan at blive fri for.

Men for at komme tilbage til Palads Teateret. Det var min allerførste biograftur og derfor naturligvis en vældig oplevelse. Skuespillerne var oppe i en flyvemaskine på vej fra København til Malmø, og Marguerite Viby sang: ”Højt at flyve, dybt at falde”. Hun skulle forestille at have fødselsdag og fylde 13 år, og hun sagde, at hun ønskede sig et løbehjul. Det fandt jeg fuldstændig tåbeligt, eftersom man jo var næsten voksen, når man var 13 år. Sådan synes man, når man er syv år, men da jeg selv fyldte 13, ønskede jeg mig desperat en dukke, uden at kunne skjule for mig selv, at sådan et ønske skulle man ikke have, når man var så gammel.