Afstand

Jeg er taget op for at besøge dig. Det er længe siden, vi har set hinanden. Du har haft det svært. Nu er du flyttet uden for byen.

Jeg tager toget. Sidder og ser ud af vinduet, mens landet passerer forbi. Det er forår, og solen skinner. Lyset er stærkt, nærmest gennemtrængende, som vil det afsløre alt. Toget er nyt, vinduespartierne store, det giver et godt udsyn. Jeg har sat mig i stillekupeen. Togets rytme er rolig og søvndyssende.

Jeg kommer til at tænke på dengang, vi var i Prag sammen. Det er et par år siden. Det var lige før, det gik galt. Det var en busrejse, en af de billige. Det var vinter, og landskabet, vi kørte igennem, var afpillet og trøstesløst. Inden vi nåede Prag, holdt bussen ind i en landsby. Det var tidlig morgen, vi havde kørt hele natten. I en gammel festsal af en art var der morgenmad. Lokalet var stort og koldt, sådan husker jeg det. Væggene var malet lysegrønne, gulvet var af træ, og i den ene ende var der en scene. Der hang nogle gamle papirguirlander. Og det var ikke til at sige, om lokalet stadig blev anvendt til fester. Man kunne tydeligt se kommunismen, sagde du. I et hjørne af salen var der stillet et bord frem med brød, pølse og ost. Vi skulle være af sted en uge.

Det underlige er, at jeg husker stoppet ved festsalen som noget særligt, selv om der ikke skete noget der. Jeg kan huske, at vi stod uden for salen og drak kaffe og røg dagens første cigaret. Morgenlyset var ved at bryde frem. Det var koldt. Derfra hvor vi stod, kunne vi se ud over landsbyen. Alting virkede så roligt lige der.

Toget standser. Jeg ser på skiltet, næste gang skal jeg af.

Vi har aftalt, at du henter mig på stationen. Jeg finder min mobil frem, vil skrive til dig, at jeg er der om lidt, men lader alligevel være, hvis du ikke er på stationen, når jeg kommer, så er det måske også det bedste. Toget sætter i gang igen, dets vuggende rytme gør mig døsig. Jeg når kun at lukke øjnene et øjeblik, før det standser igen.

Du venter på stationen, jeg ser dig fra vinduet og vinker. Jeg tror også, at du ser mig, men du vinker ikke tilbage, står bare med hænderne dybt begravet i lommerne.

Du er ikke i bil, den er på værksted, forklarer du.

”Det er klart,” svarer jeg, uden at vide hvorfor jeg siger det.

Og vi begynder at gå.

Byen er idyllisk, små snørklede veje og gamle, gule huse. En kanal er der også, vi går over en lille bro. I vandet svømmer et par ænder.

Uden for en cafe stopper du op, ”jeg tænkte, at vi kunne spise frokost her, deres sandwich er faktisk gode.”

”Hyggeligt,” svarer jeg og ved selv, hvor falsk det lyder. Du har sikkert ikke forberedt noget, til jeg kommer.

Cafeen er næsten fyldt, og der hersker en hektisk lørdagsshoppingstemning. Vi finder et bord i hjørnet og slår os ned.

Vi snakker om løst og fast. Jeg fortæller om mit arbejde, børnene og Ebbe, men der er en masse, jeg ikke siger. Du skal ikke arbejde mere, siger du, ”det er slut.”

”Hvorfor?” spørger jeg.

”Jeg kan ikke, jeg har fået en erklæring fra lægen,” du lyder nærmest glad.

”Hvad så? Jeg mener, er du okay med det?”

”Det passer mig faktisk rigtig godt, jeg har brug for at passe på mig selv,” smiler du.

Det kan der selvfølgelig være noget om, men du er stadig kun i midten af fyrrene, tænker jeg.

Der bliver ved med at komme mennesker ind i cafeen, og da vi har spist, beslutter vi os for at tage kaffen hos dig.

Dit hus ligger lidt uden for byen. Der er ikke langt at gå.

Husene ligger spredt, og mange af haverne er store. Også grunden, der omkranser dit hus, er stor. Dit hus er derimod et af de mindre. Det er hvidt med sort tag og slidt. Det kommer bag på mig. Det ligner ikke et sted, hvor der bor nogen.

”Er du glad for at bo her?” spørger jeg, mens vi går op mod hoveddøren.

”Det er fint nok,” svarer du.

Jeg nikker, vil gerne sige noget mere. På en eller anden måde føler jeg, at jeg bør undskylde eller forklare, hvorfor jeg ikke har ringet noget før, men jeg siger ikke noget.

Det er modstridende, for et eller andet sted synes jeg ikke kun, det er min skyld, at vi ikke har set hinanden længe. Ikke, at du har sagt noget, men jeg kan mærke det på dig, en afstand.

Huset virker heldigvis mere beboet indenfor end udenfor. I køkkenet sætter du kaffe over, og jeg kan ikke lade være med at smile af, at du stadig har din gamle kaffemaskine.

”Har du stadig den?” udbryder jeg glad.

”Den er uopslidelig,” siger du og smiler.

Vi har drukket mange kopper kaffe fra den maskine gennem årene. Du viser mig rundt, mens kaffen brygges. Det kan godt være, maskinen er uopslidelig, men lydløs er den ikke. Jeg smiler for mig selv, måske er det ikke så umuligt alligevel.

Da kaffen er færdig, sætter vi os ude i haven. Selv om solen skinner kraftigt, er det ikke varmt. Du finder tæpper frem til os. Jeg sætter mig med ansigtet mod solen og lukker øjnene et øjeblik.

”Jeg ved ikke, hvorfor det har taget mig så lang tid at komme herop,” siger jeg og åbner øjnene.

”Jeg har også haft travlt med at ordne haven og huset,” svarer du.

Jeg kigger på haven, det er svært at forestille sig, at den har set værre ud. Der er ikke meget græs, mest bare jord, der hvor man vel og mærke kan se jorden, for der ligger en masse og flyder. Træplanker, tomme kasser og gamle urtepotter.

”Det skal nok blive godt,” siger du, som har du læst mine tanker.

Kaffen er stærk og god. Jeg tænder en cigaret og kommer igen til at tænke på vores tur til Prag. Jeg spørger dig, om du kan huske stoppet i landsbyen ved festsalen.

Du tænker dig om. Jeg forklarer noget mere om salen, udsigten over landsbyen, at det var morgen og koldt.

”Joh,” siger du så, det kan du godt, ”det var en rigtig god tur. Vi burde gøre det igen.”

Jeg nikker svagt uden at svare, mens jeg tænker på, om jeg husker helt forkert. Det var ikke en god tur, det kan du da heller ikke have syntes.

”Synes du?” jeg ser spørgende på dig.

”Ja, vi havde det da sjovt.”

”Det eneste ved den tur, der er værd at huske, er stoppet i landsbyen,” siger jeg og mærker, at jeg helt uventet bliver vred. Mine hænder begynder at ryste, og jeg må tænde endnu en cigaret. Når jeg har tænkt på dig de seneste år, har jeg ikke følt vrede, kun en tomhed. Men nu mærker jeg, at jeg er vred på dig og på dit drikkeri og på alt det, som det har ødelagt. Jeg er faktisk så vred, at jeg har lyst til at tude, men jeg gør det ikke.

”Det er da ikke rigtigt,” svarer du, ”havde vi det ikke meget sjovt?”

Du ser på mig, jeg ryster på hovedet, mærker en klump i halsen og hvisker, ”det havde vi ikke.”

Du ser væk.

”Men alt det er fortid nu,” siger du så.

Jeg trækker vejret dybt ind,

”Det er rigtigt, og det er godt at se, du har det bedre,” smiler jeg.

”Det ved jeg nu ikke, om jeg har,” svarer du, ”det er jo en sygdom, ikk?”

Jeg burde have ondt af dig, men det har jeg ikke. Du har mistet meget på grund af dit drikkeri, dit ægteskab, dit arbejde og venner.

”Ja, det er det vel, men det er også noget andet.”

”Hvad mener du?”

”At du …,” jeg går i stå. Du ser så skrøbelig ud, som du sidder der, og så er der også noget andet. Jeg har på en måde lyst til at beskytte dig, og på den anden side, hvad hjælper det, hvad har det hjulpet. Det har ikke længere noget med mig at gøre. Jeg må ryste det af mig. Selv om der er så meget, jeg gerne vil sige, så er det måske for sent nu.

Der er kommet noget imellem os, tænker jeg, eller måske er det bare tiden, der er gået, jeg ved det ikke.

Jeg smiler til dig, ”giver du noget mere kaffe?”

”Selvfølgelig,” svarer du, rejser dig og tager imod min kop og forsvinder ind i huset et øjeblik.

Vi bliver siddende i haven, indtil solen forsvinder, og jeg skal hjem.

Du følger mig op til stationen.

Vi aftaler at ses igen, men vi ved begge, at det bare er noget, vi siger, måske fordi vi et eller andet sted stadig håber.

Det håber jeg.

To par

Han vidste, hvad hun ville sige, så snart de var gået derfra.

Når de var kommet ud af opgangen og havde gået et par minutter i tavshed. Først lidt ligegyldig snak og så langsomt fik hun drejet samtalen ind på Lisa og Troels.

Hun begyndte altid langsomt, tøvende og med mange pauser.

”Synes du ikke, de er … det holder nok heller ikke denne gang.”

Han kiggede på ejendommene, de gik forbi. Indre by. Her var stille om aftenen, mere stille end i mange af byens andre kvarterer, på en måde var der noget fascinerende ved det. De mange mørke bygninger.

”Det er også den måde, Lisa kan sige tingene på, synes du ikke?”

Hun skævede usikkert til ham. Afventende. Det var det samme, hver gang de havde besøgt Lisa og Troels.

”Hvorfor tager vi overhovedet derop?” han lød opgivende.

”Hvad mener du?” spurgte hun.

”Hvorfor tager vi derop? Du bryder dig jo alligevel ikke om dem, vel?”

Hun sagde ikke noget. De fortsatte med at gå. Aftenen var mild. Det var endda stadig en smule lyst. De passerede et værtshus. Døren stod åben. Et gulligt lys kom ud derfra, lyden af stemmer og en lugt af røg og øl. De havde fået vin til maden. Det trak i ham for at drikke sig fuld uden grund. De gik forbi.

Hun svarede, ”jeg ved det godt, men kan du ikke se det?”

Det var et spørgsmål, men hun svarede selv på det, før han nåede at sige noget.

”De er bare ikke til at holde ud at være sammen med, når de er sådan.”

Han kunne godt se det, vidste godt, hvad hun mente. Men nu var det jo hendes veninde og ikke hans. Det var altid værst, når Lisa og Troels lige havde fundet sammen igen. De slog op og fandt sammen igen, ustandseligt. Og hver gang var der denne her middag, hvor de sad og var overlykkelige, nyforelskede og det lyste ud af dem, at de lige havde haft sex. De kunne ikke gå forbi hinanden uden at kysse. Skulle hele tiden røre ved hinanden. Deres ansigter lyste og blussede. Det var faktisk ret udholdeligt. Men han lod sig ikke gå på af det, som hun gjorde. Det stak til noget i dem, til noget i deres forhold. Men det værste var, at hun altid blev i så dårligt humør af det. Nedtrykt. På en måde som han ellers aldrig så hende. I flere dage efter var der både det ene og det andet galt i deres forhold, ting hun ellers ikke lod sig gå på af.

”Hvorfor lader vi så ikke bare være med at se dem?”

Igen sagde hun ikke noget. De fortsatte med at gå i tavshed. Hun så sammenbidt ud.

”Så er det vel heller ikke værre? Hvorfor betyder det så meget for dig?” spurgte han.

Hun rystede på hovedet.

”Jeg ved det heller ikke. Jeg ved det ikke.”

Hun begyndte at græde – kun lidt, slog ud med armene, snøftede og tørrede sig med en finger under hvert øje.

”Det er bare …,” hun gik i stå. ”Det er bare efter sådan en aften, så er det, som om at alt det, der er galt med os, bliver så tydeligt. Ikke at der er noget galt på den måde.”

Det sidste sagde hun lidt lavere.

Han nikkede. Hun så det ikke.

Han forstod godt, hvad hun mente, og samtidig var han såret. Det var så ligegyldigt, hvad Lisa og Troels mente om deres forhold, og hvad så, hvis de syntes, de var for satte, for kedelige og dyrkede for lidt sex. Han elskede hende og var glad for deres forhold. Men det var hun åbenbart ikke, når hun kunne få det sådan af at være sammen med dem.

Igen var der en pause.

De gik. Nogle fulde unge cyklede forbi. De råbte og grinte. En sang.

”Ok, så lad os vende om. Så går vi på værtshus. Drikker os fulde, kommer op og skændes, og bagefter tager vi hjem og elsker vildt.” Mens han sagde det sidste, lagde han hånden på hendes numse.

Ordene fik hende til at grine.

”Det kan vi jo ikke, det ved du også godt,” hun så på ham.

”Hvorfor ikke?”

”Din mor passer Clara, desuden skal vi begge op i morgen, og jeg orker ikke at have det dårligt.”

”Hvad er så problemet?”

”Jeg ved det ikke. Det er bare, når vi er sammen med dem, og de er sådan, så tænker jeg, at der er noget, der mangler i vores forhold.”

”De har jo heller ikke et barn, vel?” forsøgte han, selv om han godt vidste, at det ikke var dér, forskellen lå. De var bare ikke sådan. Han kunne ikke være sådan. Det var heller ikke hende. Det vidste han, måske vidste hun det bare ikke selv.

”Det er selvfølgelig rigtig nok. Det havde jeg ikke tænkt på,” svarede hun og smilede til ham.

Hun fandt hans hånd og klemte den.

Nye naboer

Det var Sigrid, der havde hørt det først. Der skulle placeres en flygtningelejr i byen.

”Hvad skal der?” spurgte Torben med det samme og lød forurettet, det gjorde han altid, lige meget hvilken nyhed Sigrid kom med. Som regel var det Sigrid, der vidste tingene først. Hendes kæreste var ansat på Rådhuset.

”På det nedlagte vandrehjem.”

Der var noget triumferende ved den måde, hun sagde det på.

”To eller tre hundrede er der tale om,” hun smilede og så afventende på sine fire kollegaer omkring bordet. De sad i frokoststuen.

”Gad vide, om nogle af dem kunne tænke sig at sy?” sagde Beate, der også underviste i design på AOF. Hun så spørgende på Sigrid.

”Det ved jeg ikke, må de overhovedet den slags?”

”Selvfølgelig må de vel sy?” John rejste sig op efter endnu en kop kaffe.

”Tror I, de kommer i busser?”

”Hvorfor spørger du om det?” lød det fra Torben.

”Kan det ikke være lige meget, om de kommer i busser, med fly, tog eller bil?” Torben så direkte på ham og så på de andre.

”Jeg har jo vidst det noget tid,” indskød Sigrid.

”Selvfølgelig,” svarede Beate efterfulgt af et, ”nå, jeg må tilbage.”

Det fik også Torben og Sigrid til at rejse sig.

Selv havde han et kvarter tilbage af sin pause. En flygtningelejr. Gad vide, hvad det var for nogle mennesker. Sådan nogle flygtninge. Det var ikke meget, John vidste om flygtninge. Tilsyneladende havde de andre haft det på samme måde. Selv kunne han ikke lade være med at spekulere på det her med, om de kom i busser. Han kunne se det for sig, hvordan en masse store busser kørte gennem byen mod det nedlagte vandrehjem. To til tre hundrede. Hvor mange busser var det?

Han blev afbrudt i sine tanker af Lone, der kom ind i frokoststen med en pizzabakke i hånden.

”Hvad så?” sagde hun, stillede pizzaen fra sig på bordet, fandt tallerken, kniv og gaffel frem og satte sig skråt over for John.

”Har du hørt det med flygtningelejren?”

”Jep, jeg fulgtes med Sigrid ind i morges,” svarede hun, ”er det ikke for dumt?”

Hun tog et stykke pizza op ad bakken og over på tallerkenen. En duft af hvidløg og oregano bredte sig.

”Dumt, hvad mener du?”

Hun skar et stort stykke af og mingelerede det med gaflen ind i munden.

Han fortsatte.

”Det kan da også være, det vil give noget liv til byen?”

”Hvad for noget liv? De er flygtninge og vel ikke ligefrem glade mennesker.”

Lone tyggede af munden.

”Desuden snakker de vel heller ikke dansk?”

”Nåå, det kan de vel lære?” prøvede John.

”Det eneste, jeg ved, er, at de begår selvmord og græder for et godt ord. På en helt hysterisk måde. Det bliver ikke en fest, tro mig.”

”Lone, helt ærligt, det kan du ikke mene.”

De havde arbejdet sammen længe. En gang imellem sås de også privat. Hendes svar kom bag på John.

”Jeg er bare ærlig,” hun smilede til ham, trak på skuldrene og fortsatte, ”og så alt det andet, der vil følge med.