Lars Bjerregaard Jessen

NØGEN HUKOMMELSE

Roman

Prolog

“Hvad dag på ugen er det?” spørger den ene mand i ambulancen ham.

Han graver i hukommelsen og tænker grundigt efter. Han er ikke sikker. Han ligger på en båre og kigger op på dem. Han føler en underlig kvalme, og han har det mærkeligt i hovedet. Hvad er der sket?

“Hvor gammel er du?”

Han er ved at gå i panik. Han kan ikke huske sin alder. De to ambulancefolk kigger på hinanden.

“Har du en sygesikring?”

“Øh. Ja,” fremstammer han.

“Kan jeg se dit sygesikringskort?”

“Øh. Jeg har det ikke med.”

“Hvilken sygesikring har du? Hvad hedder udbyderen?”

Endnu en gang leder han grundigt efter i sin hukommelse, men må kapitulere. Han husker intet. Hans hjerne er blank. Helt tom. Der mangler noget. Et eller andet alvorligt er der sket, men hvorfor kan han ikke huske det? Han er skrækslagen. Er han skadet for livet? Hvad er der gået galt? Kommer han nogensinde til at fungere normalt igen?

Han løfter ansigtet en smule fra båren og kigger ned ad sin krop. Han er iført sorte løbeshorts samt en tynd blå T-shirt. På brystkassen står der et nummer over hans navn i sort skrift på rød baggrund. Nummeret er sat fast med fire sikkerhedsnåle. Han betragter sine arme og ben, men finder ingen sår eller forbindinger. Så sænker han hovedet ned på båren igen og kigger bekymret op på de to ambulancefolk, der står ved siden af nogle instrumenter med løsthængende slanger.

Ambulancen sætter i gang og kører mod hospitalet.

Kapitel 1

Tidligere på dagen

Emil stod op klokken halv fire om morgenen, mens resten af huset endnu sov. I børneværelset kunne han høre sovelyde fra sin fireårige datter, Anna, og sin søn, Bjørn, der endnu ikke var fyldt et år. I soveværelset lå hans kone, Louise, der overhovedet ikke havde hørt ham stå op.

Efter et kort brusebad nuppede han et par ostemadder i det åbne, hvide køkken. Han havde sovet uroligt den nat og havde været oppe på toilettet flere gange. Det var egentlig ikke nervøsitet, snarere spænding over det, der skulle ske.

Iført sit løbetøj kørte han til Miami og parkerede sin bil i nærheden af arenaen. En del andre i løbetøj var allerede stimlet sammen foran den. Miamis tropiske maraton og halvmaraton ville begynde klokken seks. Lige nu viste klokken fem, og himlen var stadig helt mørk. Han spadserede hen til arenaen.

Indenfor fik han tisset og brugte ventetiden på at strække ud på det rå betongulv. Siddende og med strakte ben rakte han skiftevis ud efter den ene fod og så den anden. Louises chef, Johnny, og dennes kone kom smilende hen imod ham.

”Hej Emil,” lød det lidt for friskt.

”Hej Johnny.”

”Er vi klar?”

”Godt spørgsmål. Jeg har ikke haft den bedste nat. Jeg måtte op flere gange. Hvad med dig?”

”Tja, vi får se. Hvor har du gjort af Louise og børnene?”

”Dem kunne jeg ikke få op. De ligger trygt derhjemme og sover.”

”Så sørger de vel for noget godt at spise til dig efter turen?”

”Ja, man kan jo altid håbe!”

Johnnys kone tog et par billeder af dem, inden de lidt efter gik hen og stillede sig parat foran startstregen. Der var efterhånden mange mennesker – nok flere tusinde, vurderede han. Løbenummeret på hans brystkasse indikerede, at han var nr. 12382.

Nedtællingen begyndte, og de ønskede hinanden god tur, hvorefter startsignalet lød med et brag, og de tusindvis af løbere satte i gang. Stemningen var høj, og han kunne se, at der var tv-dækning på fra alle vinkler. Chippen i hans sko udløste et bip, da han krydsede startstregen. Folk jublede højlydt langs det bannerbeklædte publikumshegn. I langsomt tempo forlod de startområdet og løb i retning mod South Beach, der lå på den lange landtange i det fjerne. De nåede en langstrakt bro, hvor han til højre kunne skimte de store krydstogtskibe ved kajen, der lå som lysende kæmper i morgengryet. Han prøvede på at være omhyggelig med opvarmningen og løb med vilje ikke for hurtigt de første par kilometer. Alligevel overhalede han mange mennesker på broen, og halvvejs ovre på den anden side øgede han farten en smule. På venstre side af broen kunne man se de mange luksusvillaer under palmerne, som lå på en af de flade øer. Hans ører fyldtes af lyden fra tusindvis af løbesko, der stampende ramte asfalten, og han koncentrerede sig om at løbe optimalt, selvom han muligvis løb for hurtigt.

Ved South Beach begyndte solen at stå op. Han så den røde solopgang langs Ocean Drive, hvor folk heppede under palmerne med havet i baggrunden. Nogle af tilskuerne var først nu på vej hjemad efter en lang nat i byen og så ud, som om de stadig var påvirkede.

Han løb forbi de pastelfarvede art deco-huse, overhalede endnu flere løbere og følte sig i god form. Han sprang endda beregnende en del vandposter over for at spare tid. Efter omkring 10 kilometer nappede han stadig løbende et bæger vand, spildte det halve, men fik noget af det hældt ned i halsen. Det var varmt, og han kæmpede nu.

Halvvejs på ruten løb han over en måtte, der registrerede mellemtiden via chippen i hans sko, og efter 11 kilometer viste det officielle ur 58 minutter bruttotid siden startskuddet. Han var et par minutter hurtigere end det angivne tal, da startlinjen blev passeret lidt senere, end hvad der var tilfældet for de første løbere i menneskemængden.

Herefter begyndte det at blive hårdere. Ved 14 kilometer var han træt af at løbe og følte tørhed i munden. Benene gjorde modstand, og sveden drev ad ham, for luftfugtigheden var ulidelig, selvom det stadig kun var januar måned. Turen gik tilbage til Miami via endnu en lang, flad bro. Han drak lidt vand på vejen, men spildte atter det meste. En periode løb han bag nogle sportstrænede kvinder med lange solbrændte ben, der ikke havde et gram overflødigt fedt på sig. De måtte have balder af stål, tænkte han og prøvede på at undgå at fantasere for meget.

Tilbage på fastlandet var han så træt af at løbe, at han overvejede at sætte tempoet ned. En stemme i hans hoved sagde, at han øjeblikkeligt burde holde op med at løbe og tvinge sig selv til at gå resten af vejen. Men noget drev ham, noget fik ham til at fortsætte. Behovet for at slå sin egen rekord var for stort. Han bed smerten i sig, skridt for skridt. Vejen var lang, men de nærmede sig gradvist arenaen. Løbet foregik næsten i trance. Han kunne snart ikke mere uden at falde om. Stemmen i hovedet skreg til ham. Allerhelst ønskede han at standse og gå resten af vejen, men han overtalte sig selv til at fortsætte og fuldføre. Skiltet med 17 kilometer blev passeret. Alt virkede uoverkommeligt, og der var nu uendeligt langt imellem afstandsskiltene. 19 kilometer blev passeret, og han kunne næsten ikke klare de sidste, der var tilbage. Hans højere tempo, den subtropiske varme og målet om at slå sin personlige rekord gjorde det hårdere end sidste gang, han havde løbet et halvmaraton. Benene blev flyttet som i trance, blikket var sløret, tankerne var usammenhængende. Han ville absolut slå sin rekord. Han ville, han ville, han ville.

Målstregen var ved 21,1 kilometer. Hvordan han kom så langt, vidste han ikke, for han gik ud som et lys.

Han vågnede op i et nødhjælpstelt, hvor han lå på en båre og var badet i sved. En stor føn blæste ham i ansigtet, og han havde drop i venstre arm. Der stod folk omkring ham og spurgte, om han kunne huske, hvad der var sket, men han fik så voldsomme kramper i sit ene ben, at han skreg højlydt. Heldigvis trådte en erfaren massør lynhurtigt til og masserede det. Han så på sit løbeur, der viste 8:20. Det hele snurrede rundt, så han løftede hovedet fra båren og kastede op i en tyk stråle ned på jorden. Alt væltede ud af ham med en voldsomhed, der gjorde ham forskrækket. Han lagde sig ned på båren igen. En ældre mandlig løber med lyst hår kom lidt efter forbi og spurgte ham, om han havde fået det bedre. Han anede ikke, hvem manden var, men svarede automatisk ja til spørgsmålet. Hans hukommelse var ikke i orden. Der var noget galt.

To ambulancefolk spurgte ham om forskellige ting, men han huskede intet. Så fik de ham rullet over på en anden båre og trillede ham ud af teltet og hen til en rød ambulance. Han forstod alt, hvad de sagde, men han forstod ikke, hvad der skete med hans hukommelse. De spurgte til navnet, der stod på hans brystkasse. De spurgte ham, hvilken dato det var. De spurgte ham om hans alder. De spurgte ham, om han havde en sygesikring, og hvad den hed. Han var blank.

På sygehuset fik han igen drop. Hans puls blev målt. Han fik en sprøjte i armen. Der blev lyttet til hans hjerte og lunger. Der blev taget røntgenbillede af hans brystkasse. Han blev trillet ind i et rum, hvor han blev ført ind i en CT-scanner, og hans hjerne blev undersøgt. Han blev mere og mere bekymret over, hvad der var sket med hans hukommelse.

Efter scanningen blev han trillet tilbage til det rum, han først havde befundet sig i. Der lå han noget tid og slappede af. Det var et åbent rum, hvor patienterne kun var adskilt fra hinanden via lysegrønne gardiner, der hang løst ned fra loftet. Væggene var lysebrune og temmelig bare. I midten af det store rum var der et opholdssted for sygeplejerskerne omgivet af en hvid disk. Han bad en af sygeplejerskerne om at ringe for at underrette sin kone. Noget af hans hukommelse kom gradvist tilbage, og han testede sig selv. Han kunne huske alfabetet igen. Med nød og næppe.

Klokken var efterhånden blevet omkring 11 om formiddagen, da sygeplejersken fortalte ham, at hans kone var blevet underrettet. Han var tørstig og bad om et par glas vand. Noget af hans hukommelse var vendt tilbage. Men manglede der noget?

En læge kom hen til ham og fortalte om resultaterne af målingerne. Hjernen skulle delvist være i orden, fik han at vide. Der sad dog noget i bihulerne, og hans blodsukker var for højt, hvilket han ifølge lægen skulle få tjekket på et senere tidspunkt. Hvorvidt det bare var for højt her og nu efter løbet, eller om det var et generelt problem, kunne de ikke lige vurdere. Han var også temmelig dehydreret. Årsagen til hans besvimelse, sagde lægen, var for lav blodtilførsel til hjernen grundet overanstrengelse kombineret med for lidt væske.

Lægen fortalte ham endvidere, at han snart ville blive udskrevet, hvis han ellers følte sig vel. Det svarede han bekræftende ja til og rejste sig op fra hospitalssengen. Da han kort efter forlod hospitalet og gik ud på parkeringspladsen for at finde en taxi, kom hans kone tilfældigvis kørende imod ham. Mærkeligt. Hvordan kunne det lige ske? Han havde ikke bedt sygeplejersken om at sige til sin kone, at hun skulle køre hele vejen ned til hospitalet i Miami for at hente ham. Han havde jo stadig sin bil stående henne ved arenaen. Men selvfølgelig blev han utrolig glad for at se hende i bilen med børnene i deres autostole på bagsædet.

Da bilen befandt sig lige ud for ham, rullede hun bilruden ned.

“Hej,” kom det undrende fra ham.

“Hej skat.”

De så bekymrede ud, faldt det ham øjeblikkeligt ind.

“Dig havde jeg ikke regnet med at se her.”

“Hm. Fortalte de ikke, at jeg ville komme og hente dig?”

“Næ.”

“Ok. Det bad jeg ellers sygeplejersken om at meddele. Hvordan har du det?” spurgte hun.

“Ad helvede til. Jeg gik ud som et lys. Faktisk var jeg væk i ret lang tid. Men det går gradvist bedre. Nu vil jeg bare hjem så hurtigt som muligt. Lad os køre hen til arenaen, så jeg kan hente min bil.”

“Det lyder frygteligt. Tror du, at du er i stand til at køre?”

“Ja, det går nok lige.”

”Er du nu helt sikker?”

”Ja.”

Hun kiggede granskende på ham nogle sekunder, indtil han åbnede bildøren i højre side og steg ind.

”Så du for øvrigt Johnny fra mit arbejde?” spurgte hun nysgerrigt.

”Ja, sammen med hans kone lige inden start. Men ellers ikke. Vi blev væk fra hinanden i mylderet. Der var mange tusinde løbere.”

Bilen satte i gang og kørte mod arenaen.

”Far, vandt du?” spurgte hans datter spændt fra bagsædet.

”Nej, ikke helt. Det var for varmt.”

På parkeringspladsen ved arenaen fandt de hans blå Cabriolet, hvor han blev sat af. Forsvarligt var det nok ikke, at han kørte bil netop i dag, tænkte han, da han endelig sad bag rattet. Men han tog alligevel chancen.

De forlod Miami i hver deres bil og fortsatte ud på motorvejen, hvor han forsigtigt kørte i hælene på hende. Hjemme i Plantation ved Fort Lauderdale, som de for omkring tre år siden var flyttet til fra Tyskland, selvom de egentlig kom fra Danmark, tilbragte han det meste af eftermiddagen med at slappe af og ligge i sengen. Han drak vand, juice og Gatorade i litervis. Gatorade skulle være godt til påfyldning af elektrolytter, der blev tabt ved dehydrering, hed det sig. Det var, som om han ikke kunne få slukket sin tørst, lige meget hvor meget han drak. Han spiste myslibarer, bananer, cornflakes og sandwich og drak og drak og drak. Så frøs han og fik gåsehud over hele kroppen. Han rystede af kulde som aldrig før og måtte tage sig et varmt karbad så hurtigt som muligt. Selvom han næsten blev skoldet af vandet, frøs han igen, så snart han steg op af badet. Han gik tilbage i seng og tog to dyner over sig, men rystede stadig af kulde.

Da han senere lå på sofaen, faldt det ham ind, hvor godt Louise passede på ham. Hun smurte madder til ham og hentede mere væske, nærmest i pendulfart. Det var, som om hans krop bare ikke kunne få nok indenbords. Alle depoter var tappet, selv reservedepoterne.

Han havde fuldført Miamis tropiske halvmaraton og slået sin personlige rekord med tiden 1 time og 50 minutter, men det havde haft vitale omkostninger! Han var bare ikke sikker på, hvilke omkostninger der præcis var tale om. Kunne han risikere, at dele af hans hukommelse aldrig ville vende tilbage igen?

Igen og igen strejfede det ham, om hans hjerne havde taget varig skade. At have ligget flere timer på et hospital uden nogen form for hukommelse, men ellers ved fuld bevidsthed, var noget af det værste, han nogensinde havde prøvet i sit liv. Det var, som om nogen midlertidigt havde slettet harddisken i hans indre computer uden at fortælle ham, om den nogensinde ville blive gendannet. Det havde simpelthen været frygteligt, noget af det værst tænkelige. Men nu var harddisken forhåbentligt gendannet. Var den ikke?

Han testede sig selv og prøvede på at erindre, hvem han var, og hvor han kom fra. Noget, der heldigvis ikke umiddelbart voldte ham problemer.

Kapitel 2

Der var nu gået nogle dage siden løbet. Emil havde denne morgen valgt at iføre sig sine nye badeshorts, og et badehåndklæde lå slynget over skuldrene. Han åbnede rækkehusets hoveddør og blev mødt af en varm, tør luft. Solen skinnede fra en skyfri blå himmel, og han kunne dufte, at der var strøet nye redwood-træspåner omkring træer og buske. Det community, de boede i, ved navn St. Tropez, var som altid velholdt, bemærkede han. Græsset var altid nyslået, buskene altid nyklippede, og blomsterbedene flot arrangerede. Et gråbrunt egern sad og spiste nødder i træet ved indkørslen, mens et andet egern var på vej imod det ned ad stammen på alle fire med hovedet først. Deres buskede haler havde form som et S.

Han gik om på den anden side af rækkehuset og ad den lille cementsti over mod svømmepølen, der kun lå 50 meter fra deres hjem. Palmerne og det store regnskovstræ på plænen skyggede omhyggeligt for nogle bregner og gav dem gode vækstmuligheder. Bregnerne var nok lige så høje som hans fireårige datter.

Han gik forbi den fælles havegrill og bænkene, hvor der i weekenderne blev holdt picnics og parties, og glædede sig til at tage årets første svømmetur i den store pool. Han åbnede lågen ind til pool-området, der var bygget halvvejs ude i søen. Tre unge piger lå derinde og solede sig på nogle liggestole ved en grøn parasol til venstre for poolen. Den ene af dem var mørkhåret og kraftig, de to andre havde halvblondt hår og var slanke.

Han gik barfodet hen over de mexicanske lerfliser, der allerede var godt varme af solen. Derpå fandt han sig en liggestol og flyttede den hen til vandkanten, hvor han bredte sit badehåndklæde ud, lagde sig på maven og lod sit blik undersøge området.

Svømmepølen var formet som et græsk omega-bogstav. Han lå ved den flade del af bogstavet, hvor fem trin førte ned i vandet. Det var i den ende af poolen, der vendte ind imod land. I den anden ende var der bygget et diskret grønt gelænder, der sørgede for, at man ikke faldt i søen. På fliseområdet omkring de 16 palmer om poolen var der pænt lavet små bede med træflis.

De tre piger blev diskret betragtet, mens hans krop blev opvarmet af solen. Den mørkhårede af dem sad med ryggen til ham og læste i et dameblad. De to andre lå og talte sammen, den ene på siden med blikket rettet mod ham. Han bar solbriller, og de havde ingen mulighed for at opdage, at han betragtede dem.

En let vind førte brudstykker af deres konversation med sig.

“Jeg vil snart have mine negle ordnet. Kender du et godt manicure-sted?” hørte han den ene sige.

“Jeg har lige været hos en oppe ved Sunrise Boulevard. Hende kan jeg klart anbefale,” svarede den anden og så undersøgende på sine fingre.

Hans krop var nu godt varm, og han fik lyst til at tage sig en dukkert. Han satte sig på det næstøverste trin med fødderne i vandet. Det føltes køligt, men som en behagelig kontrast til solens varme. Han satte sine svømmebriller på og sprang i. Solens stråler skar igennem det klare vand og lavede hvide mønstre, der bevægede sig på poolens lyseblå bund. Den store bougainvillea over den udendørs bar til højre for poolen havde tabt et par røde blomster, der flød rundt i vandoverfladen.

Emil startede med at svømme crawl, som han var bedst til. Det var dejligt at skyde igennem det klare vand som en adræt delfin. Først et tag med armen, så op og trække luft med munden til den ene side, så to tag, hvor han pustede luften ud igennem næseborene under vandet, og så op og trække luft igen til den anden side. Det havde hans coach lært ham, da han i sin tid havde gået til konkurrencesvømning. Han svømmede 10 baner uden at standse, hvorefter han fortsatte med brystsvømning.

Derpå vendte han sig om på ryggen og lå og flød i det kølige vand. Det eneste, han kunne se, var en stor blå himmel, nogle svajende palmeblade og den enorme, skarpe sol. Der var ikke en sky på himlen, konstaterede han fornøjet. Han tog nogle afsluttende baner rygcrawl og lagde sig derefter op på liggestolen, hvor han pustede ud på badehåndklædet og lod kroppen tørre i solen.

“Har du set ham blondie der?” sagde den ene af de lyshårede piger med lav stemme. Hun var ikke klar over, at han kunne høre dem.

“Ja, jeg har godt set ham. Så du, da han svømmede? Flot stil, men han har jo også en rigtig svømmerkrop!”

“Ja! Tror du, han er single? Han er jo alene hernede ved poolen?”

“Godt spørgsmål. Kan det i grunden ikke være lige meget?”

“Hvor mon han kommer fra? Han ligner ikke en amerikaner med det blonde hår.”

Så skiftede vinden retning, og han mistede fortsættelsen på deres samtale. Han så igennem sine solbriller, at de af og til kiggede over imod ham.

Hvis det havde været for nogle år siden, ville han uden tvivl være gået over til dem for at sludre og for at lære dem at kende. Han havde faktisk lært flere piger at kende på den måde, bare ved at være spontan og initiativrig. Nu var han knap så ivrig og lå blot og betragtede dem i stedet. Han var trods alt en gift mand på 37 år.

Hvordan var det for øvrigt, at han havde lært kvinden i sit liv at kende? Havde han taget initiativet? Havde han været spontan? Havde hun? Han gravede i sin hukommelse, men kunne ikke erindre, hvordan de havde mødt hinanden. Underligt. Hvorfor kunne han ikke huske det? Det var dog trods alt en af de vigtigste begivenheder i hans liv? Han gravede videre i hjernen. Mærkeligt. Havde hans hukommelse alligevel taget skade efter løbet i Miami?

Jo mere han prøvede på at komme i tanke om, hvordan de havde mødt hinanden, jo mere umulig en opgave syntes det at være, så han besluttede sig for ikke at spekulere mere over det lige nu.

Solen havde allerede tørret hans krop og frembragt salte på hans hud, og en svedperle trillede ned over panden på ham og ind i hans øjenhule. Han tog solbrillerne af og tørrede ansigtet med sit badehåndklæde, men blev straks blændet af solen. Derpå slyngede han badehåndklædet om skuldrene igen og traskede tilbage til rækkehuset. Det var årets første svømmetur, men bestemt ikke den sidste.

Kapitel 3

De havde hyret deres gode babysitter, Rachel, og var nu parate til at tage på date sammen. Louise havde sin røde kjole på, og man kunne svagt skimte konturerne fra hendes små trusser på den velformede, slanke krop. Makeuppen sad perfekt, og ansigtet strålede, som det kun kan gøre, når man ikke kan skjule sin glæde.

“Hvor skal vi køre hen?” spurgte Emil.

“Ned til stranden,” foreslog hun.

”Det kunne være lækkert med en god fiskerestaurant. Er der en, du kunne tænke dig?”

“Ja, hvad med Charley’s Crab?”

“Lyder godt.”

Han gik ind for at trille bilen ud af garagen og slog kalechen ned. Så hoppede hun ind. Det var hen på eftermiddagen, og himlen var stadig blå. Solen stod lavt på himlen og sendte sine varme stråler ned over dem.

“Skal vi ikke høre noget musik?” spurgte hun.

“Jo, du kan vælge en cd fra hylsteret i handskerummet, eller vi kan tænde for radioen.”

”Jeg finder en god kanal.”

Med radioen i baggrunden kørte de ud af den gatede community med de høje, tynde palmer langs udkørslen. Bilen kom op i fart.

Hun vendte ansigtet mod ham og smilede. Hendes kastanjefarvede hår blafrede svagt i vinden. Tidligere havde det været blondt, huskede han, men hun havde farvet det kastanjefarvet for et par år siden.

De kørte langs University Boulevard og drejede efterfølgende ned ad Sunrise Boulevard. Det var dejligt at være på en date, syntes han. Dejligt, fordi man aldrig helt vidste, hvad der ville ske, også selvom man var gift med sin date.

De talte om løst og fast, indtil de en halv time senere kunne skimte havets bølger, der dovent slog mod strandbredden. Så drejede han til venstre og kørte ad vejen langs stranden. Ved Charley’s Crab parkerede han bilen. De steg ud og gik hen til indgangen. En høj pige i kropsnær sort kjole førte dem hen til deres bord på terrassen, hvorfra der var en fantastisk udsigt over vandet. Hvide duge og høje krystalglas prydede bordene, og en af gæsterne fik serveret de største hummere, han til dato havde set.

De bestilte et par drinks. Hun skulle have champagne, han fik en gin og tonic.

“Hvad har du lyst til at spise?” spurgte han, da de sad med menukortene i hånden.

“Har du set, at der kun er to retter, der ikke er med skaldyr eller fisk,” bemærkede hun begejstret.

De skålede og så hinanden dybt ind i øjnene. Hun smilede og sad nogle sekunder uden at sige noget. Så bestilte de forret. Hun bad om en hummersuppe, og han skulle have østers.

“Min chef siger, at østers er godt for potensen!” sagde han med et smil spillende i mundvigen.

Hendes blik mødte atter hans. Hendes udstråling var fænomenal. Han kunne se, at hun tænkte på noget, uden at der kom nogen ord ud af hendes mund.

Hovedretten bestod af kæmperejer tilberedt med hvidløg. Som tilbehør var der friske asparges og ris. Den obligatoriske citronskive lå der også. Han tog en kæmpereje med fingrene og bed af den, indtil han nåede den hårde skal i enden. Derpå lagde han skallen på kanten af tallerkenen. Hun tog hans hånd under bordet og flettede nænsomt fingre med ham. Hendes hånd føltes varm og blid.

“Har du set månen? Den ligger ned,” sagde han og spejdede ud over vandet.

“Ja,” svarede hun. “Den ser speciel ud i aften. Selvom det er halvmåne, kan man alligevel skimte hele månen. Solen lyser kun på den nederste del, men kan alligevel ikke undgå at sende stråler på resten af månen. Derfor kan man se konturerne.”

Selvom noget var dækket til, kunne man altså alligevel skimte det, der var bagved, tænkte han. Hvis man var heldig. Han kom i tanke om i eftermiddags, da han først havde set hende i den stramme røde kjole. På trods af at den jo dækkede hendes dejlige krop, kunne han alligevel skimte konturerne af hendes trusser.

Tjeneren kom forbi for at høre, om de havde plads til dessert. De så på hinanden og spurgte, hvad restauranten kunne tilbyde denne aften.

”Vi har key lime pie, creme brulé, brownie med is eller frisk frugt,” svarede tjeneren høfligt. “Vores key lime pie er temmelig populær,” skyndte han sig at tilføje.

”Uhm, det lyder lækkert. Men jeg er for mæt,” svarede hun og så ham ind i øjnene.

“Hm. Vi skal i hvert fald have en cappuccino,” kom det beslutsomt fra ham.

“Og en frappé,” supplerede hun.

“Og lad os dele en key lime pie,” afsluttede han og smilede til hende.

Da de var færdige på restauranten og havde betalt, gik de ud til bilen.

”Det var godt nok en lækker oplevelse,” sagde Emil.

“Ja, helt bestemt. Både maden, betjeningen og atmosfæren var i top. Det må vi prøve igen.”

”Jeps. Helt sikkert.”

”Hey, skal vi ikke køre ned til stranden?” spurgte hun. ”Så kan vi gå en tur langs vandet.”

“Jo, lad os det,” svarede han. ”Jeg elsker at være ved vandet.”

Han standsede bilen så tæt ved havet som muligt. Kun et fortov adskilte dem fra strandsandet. De steg ud og stod kort og betragtede horisonten. Han fik øje på et ungt par i nærheden, der sad og kiggede ud på de store brusende atlanterhavsbølger. Stjernerne var fremme på den mørke nattehimmel, og nogle enkelte både kunne skimtes i det fjerne.

“Kom, vi skal ned og mærke vandet,” kom det ivrigt fra hende.

Hun tog de højhælede sko af og løb barfodet ned i det fine strandsand. Han satte efter hende, men indhentede hende først ved vandkanten. Små bølger slog nænsomt ind over strandbredden og brusede hende om fødderne. Så tog hun om ham, og han tog om hende. Deres munde mødtes. Hendes kyssemund mod hans. Hendes krop mod hans. Hele hendes krop og hele hans krop mod hinanden. Hans hænder fandt hendes små faste balder. Hun åbnede sin mund og kærtegnede hans tunge, og hans hænder pressede hende ind til sig. Pressede. Hendes faste små balder. I lang tid. Uendelig lang tid. Han mærkede, at han levede.

Efter en stund gik de hånd i hånd med retning mod bilen.

“Jeg elsker dig,” hviskede hun kærligt med skinnende øjne.

“Jeg elsker også dig,” svarede han sagte og kiggede på hende.

De standsede ved en udendørs bruser tæt ved fortovet, hvor man kunne vaske strandsandet af sig.

“Jeg skyller lige mine fødder.”

Han stod og betragtede hende, mens vandet plaskede ned ad hendes slanke ben. Derpå, til hendes store forundring, greb han fat i hende og bar hende det sidste stykke op til bilen.

”Hvad er det, du gør?” hvinede hun, mens hun holdt fast om hans hals.

Det andet par, der stadig sad på samme sted, stirrede nysgerrigt og måbende efter dem længere henne ad stranden.

“Gad vide, hvad de tænker,” sagde han.

Hun fnes sødt.

“Ha ha, ja, gad vide, hvad de tænker.”

Han satte hende ned på fortovet, så hun kunne iføre sig sine højhælede sko igen. Derefter steg de ind i bilen. Han bemærkede, at hun rynkede brynene.

“Jeg kan altså ikke undgå at få lidt sand med ind i bilen.”

“Det gør ikke noget,” svarede han. ”Det kys var det hele værd!”

Han vendte bilen og kørte langs stranden, indtil han drejede op ad den oplyste Las Olas Boulevard. Selvom det var sent på aftenen, var der stadig mange folk på forretningsgaden. En del sad ved caféerne og bare iagttog mylderet.

Hans blik blev fanget af hendes bare ben ved siden af sig, og han placerede sin hånd på hendes venstre ben, hvilket fik hende til at dreje ansigtet over imod ham og smile.

Det var, som om alting gik i stå. Hans tanker førte ham tilbage i tiden. Han begyndte at tænke på, hvordan de egentlig havde fundet hinanden. Han gravede i hukommelsen. Han var ikke sikker på, at han kunne huske, hvordan det hele var begyndt. Han gravede dybere, men uden gevinst. Havde han måske mistet netop denne essentielle del af hukommelsen, da han ikke havde fået blodtilførsel nok til hjernen forleden? Han anstrengte sig, til han så en episode for sig i en bil for længe siden.

Til en fest havde han mødt hende. Det var blevet sent, og de havde fået en del at drikke. Hun kørte en sort sportsvogn, som hun gerne ville give ham et lift i. Hun havde kørt ham hen til det hus, hvor han skulle sættes af, og havde parkeret bilen ved fortovet. Han havde takket for turen og skulle til at stige ud, men hun havde kigget ham intenst i øjnene. Han havde tolket, at det nok betød, at der skulle kvitteres med et godnatkys. Derfor havde han varsomt forsøgt, men hun havde åbnet munden og nærmest slugt ham. Kysset var hurtigt blevet mere heftigt. Hendes hænder havde kærtegnet hans krop, og hendes åndedræt var taget til. Hans hånd havde sneget sig ind under hendes tynde løsthængende sommerbluse og havde forsigtigt bevæget sig opad og rørt ved hende. Brystvorterne havde været helt stive og lidt hårde, og det havde været svært at få hånden væk derfra. Men så havde hun taget over, havde helt og aldeles taget kontrollen. Forsædet i bilen fik hun rykket så langt tilbage som muligt. Derpå var hun kravlet ned foran ham og havde til hans store forbavselse knappet hans bukser op. Hvad havde hun lige gang i? Han måtte kigge i retning af huset for at undersøge, om der var nogen, der kunne se dem. Heldigvis havde der været helt mørkt på den lille villavej, så de kunne roligt fortsætte. Det lykkedes hende at få hans bukser lirket ned om hans knæ. Mens hun lidenskabeligt kyssede ham, havde hun løftet sin lårkorte nederdel op og havde sænket sit køn ned over ham. Han var blevet ført ind uden problemer. Ind i en anden verden. Ind til et sted, hvor der herskede andre regler. I takt med at hun hævede og sænkede sig over ham, havde han mistet kontrollen. Hans hjerte havde hamret hurtigere og hurtigere, indtil han eksploderede. Det havde været vildt, meget vildt, i en sort sportsvogn på en lille villavej; sikke et lift!

Nej, vent, tænkte han og standsede ved et lyskryds. Den pige kunne ikke være hans kone. Hver gang han prøvede på at erindre, hvordan han havde mødt Louise, dukkede der slørede handlinger op. Det var, som om der var personer i hans hukommelse, hvor ansigterne nærmest var uigenkaldelige.

For sit indre blik så han, at der havde været et par busser fyldt med exchange students fra hele verden, der alle havde tilbragt et år i Californien. De var et par dage hver især blevet indkvarteret ved nogle familier i Gilroy, og der var konstant blevet festet sammen med familiernes amerikanske teenagere. Nu huskede han, at pigen med sportsvognen var i forbindelse med end of stay-turen til Gilroy!

Han så tilbage på året som exchange student, der havde revolutioneret hans liv og i bogstaveligste forstand åbnet verden for ham. Det var hen ved 20 år siden, og det var her, hans internationale dimension var begyndt. Han var fløjet til Los Angeles som 17-årig og skulle dengang tilbringe et helt år med en fremmed amerikansk familie. Han huskede tiden i high school og tiden på skolens svømmehold. Han huskede en pige ved navn Julia, som han i flere måneder havde været forelsket i og flirtet med, og så den dag da de endelig efter undervisningen gik om bag en mur ved skolen og kyssede så lidenskabeligt, at de glemte alt om tid og sted. Han huskede tiden i den amerikanske families sommerhus ved Laguna Beach og de lange løbeture på de brede strande og de store stillehavsbølger. Han huskede, hvordan det havde været at skulle indordne sig blandt fremmede mennesker og skulle tale og drømme på et nyt sprog. Det var længe siden.

“Hvad tænker du på?” spurgte hans kone.

“Øh, jeg kom bare til at tænke på en episode fra dengang, jeg var exchange student. Det er ved at være mange år siden nu.”

“Ja, det må det være,” tilføjede hun drillende.

I det samme kørte de op foran hjemmet, og han standsede bilen og åbnede garageporten.

”Sikke en dejlig aften,” sagde Louise til ham med et glimt i øjet.

Han betragtede hendes røde kjole, mens hun steg ud af bilen.

”Ja, man kan sagtens gå på en hot date sammen, selvom man er gift!”

Da han havde betalt babysitteren, og denne var gået, lagde han sig på den brede dobbeltseng og stirrede op i loftet på den store vifte. Der var varmt i soveværelset, men alligevel var den ikke blevet tændt.

Han kunne høre sin kone ude på badeværelset. Han kiggede hen mod døren og fik øje på hendes røde kjole, der hang på en plastikbøjle på toppen af døren. På gulvet ved siden af stod de højhælede sko, som hun havde haft på.

Der gik ikke lang tid, før hun kom ind i værelset, slukkede for lyset og krøb op til ham i sengen. Det var mørkt, men alligevel ikke så mørkt, at de ikke kunne se hinanden. De lå tæt omslyngede under de bløde dyner, begge på siden med ansigtet mod hinanden. Hun havde sit øverste ben over hans og kiggede ham kælent ind i øjnene.

“Du må godt komme derind, hvis du vil,” hviskede hun sagte og forførende i hans øre.

Det behøvede hun ikke sige to gange. Han kyssede hende på munden, mens hans hænder langsomt begyndte at kærtegne hendes slanke krop. Hendes ben føltes varme; hendes mave føltes varm. Snart blev det hele meget hedt.

“Shhh, vi skal passe på, vi ikke vækker børnene,” gispede hun.

“Ja, shhh, vi skal passe på, vi ikke vækker dem.”

Udenfor sendte månen sine stråler ned over palmerne og ind gennem vinduet til den store dobbeltseng.

Han var stadig ikke sikker på, hvordan de havde mødt hinanden, men dejlig, det var hun! Han overvejede, om han forsigtigt skulle udspørge hende, men fandt det alligevel for pinligt.

Snart faldt de i søvn ved siden af hinanden, lykkelige og udmattede.

Kapitel 4

Det var lørdag morgen, og de havde besluttet sig for at tage børnene med til Butterfly World, hvilket de havde hørt, skulle være en fantastisk park med tusindvis af sommerfugle. De kørte ad Broward Boulevard mod øst, indtil de fangede Florida’s Turnpike, betalingsmotorvejen med de mange spor. Der var ikke så mange biler på vejen denne morgen. De kørte i nordlig retning, men efter Coconut Creek drejede de af den brede motorvej og fandt hurtigt indkørslen til parken.

Efter at have parkeret på den store parkeringsplads og betalt for indgangsbilletterne var de parate til at udforske parken. Først så de igennem nogle vinduer til nogle laboratorier, hvor der blev forsket i larver og silkepupper. Folk i hvide kitler virkede yderst optagede af deres arbejde med insekterne og ænsede ikke tilskuerne. Man skulle vist være af en lidt speciel støbning for at bruge hele sit liv på at forske i sommerfuglelarver, tænkte han, da de langsomt forlod laboratorieområdet.

”Tja, det kan man så også bruge sit arbejdsliv på,” sagde han med et lille grin og kiggede på Louise. Hun var iført hvid T-shirt med V-udskæring og mørkeblå jeans. Solbrillerne havde hun vippet op i håret.

Hun grinede. ”Ja, det må da være lige det, du skal foretage dig i dit næste liv?”

De gik længere ind i parken og passerede en port til et stort område, der var overdækket af et meget tyndt og fintmasket net. Gigantiske volierer med tropisk bevoksning og blomster i mange farver var, hvad der mødte dem. Imponerende sommerfugle i alverdens farver kredsede om blomsterne og skiftedes til at suge nektar til sig.

”Far, se. Der er landet en kæmpe sommerfugl på dig.”

Han kunne se, at datteren var blevet meget ivrig, og fik øje på en cirka 10 centimeter stor sommerfugl på sin ene skulder. Det meste af dens overflade havde en metalblå farve, der skinnede i solen med nogle hvidlige nuancer. Den yderste del af vingerne havde en sort farve. Det var en blå morfo.

”Av ja. Hvor er den stor.”

Han satte sig forsigtigt ned på hug, så datteren og deres nysgerrige søn i klapvognen kunne betragte den lidt nøjere. En anden blå morfo kom nu flyvende og landede direkte på Annas blonde hår.

”Wow, nu har du en på toppen af hovedet.”

Datteren smilede over hele ansigtet og turde knap nok bevæge sig. Lidt efter kom der en hel håndfuld af dem og satte sig på hendes skuldre. Én vovede endda at lande på hendes lille barnehånd.

”Stå stille, Anna, stå stille. Jeg skal lige fotografere det.”

”Okay, far.”

Datteren, iført sin hvide T-shirt med rødlig kirsebærpåtryk, stod stolt og poserede ved siden af sin lillebror i den blå klapvogn. Han greb ud efter kameraet i rygsækken og fik hurtigt zoomet ind, så han havde begge sine børn i fokus. Det var minder som disse, der var værd at bevare for eftertiden.

På deres videre tur i parken så de sommerfugle i sorte og røde nuancer, sorte med hvide nuancer, orange med hvide nuancer, sorte med gule nuancer og mange, mange flere i alle mulige størrelser og udformninger. Det var et under, at naturen kunne frembringe så mange forskellige skønheder, slog det ham. Kunne det være seksualitetens kraft? Driften, der fra biologiens side sikrede arternes udvikling og overlevelse. Driften, der også havde frembragt og designet så ufatteligt mange skønne mennesker på denne jord, mennesker i forskellige farver og former.

Vand plaskede nænsomt fra små vandfald imellem de tropiske blomster og gigantiske grønne planter i den botaniske have. Duften fra de flotte blomster var nærmest hypnotiserende. Kolibrier og finker i utallige farver fløj omkring ørerne på dem, imens de roligt gik hånd i hånd ad den snoede sti i parken.

”Er det ikke bare fantastisk, det her?” udbrød Louise begejstret med strålende øjne.

”Jo, bestemt,” svarede han lige så fascineret. ”Godt, at vi tog herop.”

”Far, se. Fuglen står helt stille i luften. Den stikker sit tynde næb ind i blomsten.”

De standsede for at betragte den lille fine skabning.

”Ja, den spiser nektar fra blomsten. Nektaren har et højt sukkerindhold, og kolibrien elsker sukker, ligesom dig!”

Smilet på hendes ansigt blev større.

”Ved du for øvrigt, hvor mange vingeslag kolibrier slår i minuttet?”

Datteren tænkte sig om og svarede: ”20.”

”De er faktisk i stand til at baske 1.000 gange i minuttet med deres små vinger. Så det er ikke så mærkeligt, at der skal en del sukker til!” fortalte han til sin datter, der gjorde store øjne.

Solen stod højt på himlen denne formiddag, og der var bagende varmt i parken. I nogle af burene nærmede temperaturen sig kogepunktet. De fandt sig et picnicsted, hvor de kunne købe noget køligt at drikke for ikke at dehydrere. Tanken om Miamis tropiske halvmaraton og dehydrering strejfede ham flygtigt, hvilket fik ham til at tage en ekstra slurk af det iskolde kildevand. Derefter vendte han sig om mod sin familie og bad dem om at drikke lidt ekstra for en sikkerheds skyld. Han følte sig en smule sløv og døsig af varmen, og det bekymrede ham. Han kom til at tænke på, at det stod i skarp kontrast til sommerfuglene, som fik deres energi fra solen. Intet under, at de havde været særligt livlige i dag.

Efter den dejlige dag omgivet af sommerfugle, fik de om aftenen besøg af hans ven, Michael, fra Danmark, der havde medbragt sin kone og tre børn. De skulle overnatte hos dem, inden de dagen efter skulle videre på deres to ugers sightseeing i Florida.

Han stod sammen med Michael i køkkenet for at lave drinks.

”Hvor er det dejligt at se jer igen,” gentog han.

”Ja, i lige måde. Og super fedt, at vi må overnatte her,” kom det prompte fra Michael.

Han kiggede over på ham. ”Hey, anytime. Det ved du.”

Han hentede to kraftige glas i vitrineskabet og stillede dem på det hvide køkkenbord.

”Pyh, jeg er godt nok blevet tørstig. Vi har tilbragt det meste af dagen i Butterfly World. Det kan virkelig anbefales. Børnene var helt vilde med det. Men man bliver tør i halsen af at være ude i heden i så lang tid.