HENRIK PONTOPPIDAN

Isbjørnen

ET PORTRÆT

SFA-89  2016

ISBN  9788793374607

FØRSTE KAPITEL

Forestil dig, kære læser, et stort, luerødt ansigt, ned fra hvilket der hænger et snehvidt og filtret skæg, mellem hvis grove hår der undertiden skjuler sig flere gamle levninger af grøn søbekål, brødkrummer eller lysebrun snustobak, end det er strengt appetitligt. Sæt hertil en blank og knudret pandebrask, bagtil bekranset af hvide nakkehår, der hænger i krøller ud over frakkekraven, et par små, tykke, lodne øren, tykke, bomuldsagtige bryn og en mægtig, svagt blånende næse mellem store, vandblå, stiftstirrende øjne. Tilføj endvidere i dette ansigt et uafladeligt, ligesom ubevidst minespil, en hyppig smilen i tanker, en munter kniben det ene øje sammen eller en pludselig, umotiveret hæven og sænken af de svære bryn, ledsaget af tilsvarende bevægelser af arme eller skuldre - og du vil nogenlunde kunne danne dig et billede af genstanden for Uggelejre herreds forfærdelse, for alle præsternes rædsel, skolelærernes harme og bispens fortvivlelse - sognepræst til Søby og Sorvad: Thorkild Asger Ejnar Frederik Müller.

Yderligere kan det anføres, at pastor Müller var præcis tre alen i højden, at han havde mistet en finger på den venstre hånd, og at han sommer og vinter viste sig for verden i samme vidunderlige dragt, der bestod af en mølædt hundeskindskabuds med skygge, et par gråtærnede benklæder, der var stukken ned i et par vældige, surt stinkende transtøvler, samt en kort, blankslidt jæger jakke, en såkaldt „forkøler", der var knappet stramt om hans mægtige kæmpekrop. End ikke i den strengeste vinterkulde var han at formå til at foretage nogen forandring i denne påklædning. Når det rigtig bundfrøs omkring ham, kunne han binde sit blåtærnede bomuldslommetørklæde omkring halsen men tog sig i øvrigt blot en ekstrapris af den røde blæreskindspung, som han bestandig førte med sig og kaldte sin „varmedunk".

Hændte det nu ved en sådan lejlighed, at han på sin vej mødte en sammenkrøben bonde, der - indbyltet i uldtørklæder, med dryppende næse og rindende øjne - sneg sig forbi ham langs den modsatte grøftekant, standsede han med sit allerluneste smil, satte hånden i siden og råbte over vejen: „Halløj, du der! .,. Pas for Guds skyld på, at du ikke fryser fast til pelsen!" — hvorpå han fortsatte sin vej med en øredøvende latter, der satte luften i forfærdelse i vid omkreds og fik de to store, gule, slunkne hunde, der altid fulgte ham, til at springe op med snuden i vejret og hyle i vild glæde.

Og smilet blev liggende i hans ansigt, og læberne bevægede sig i deres muntreste mimren, mens han lyttede til sin „livmusik" - den knirkende lyd af sneen under støvlesålerne. Endnu på den sidste bakke foran byen standsede han og rettede sine bjørnelemmer for til gavns at fylde lungerne med luftens isnåle, inden han krøb ind under taget på sin mørke præstebolig. 

Herinde modtoges han nu ikke af nogen hyggelig lille præstekone, der huslig tog hans stok og hue, børstede snestøvet af hans frakke og med et mildt smil klappede hans våde kind. End ikke den ellers allestedsnærværende lille muntre præstegårdsfrøken var der til at kaste sig om hans - hals, rykke ham i skægget og kalde ham sin „slemme, store, stygge, dejlige bamsefa'er". Der viste sig kun en gammel, rød hankat, der kom oppe fra loftet med en rotte i flaben og hurtig smuttede ind i en stor og tom stue ved siden af i gangen, hvor en nyslagtet kalv hang midt under loftet med opsprættet mave for at få livvarmen af sig.

Det forholdt sig nemlig således, at var pastor Müller selv et særsyn for de fleste, så var hans bolig - „Hulen", som den kaldtes af hans sognebørn - det ingenlunde mindre. Man kunne umuligt tænke sig noget, der mindede så lidt om den slags lune, tæppebelagte smårum med reoler og magelige lænestole, i hvilke vore hyggelige landsbypræster plejer at pusle om med deres piber og prækener. Her var der, selv i præstens egen stue, ikke så meget som en klud over vinduet; gulvet var sort som en nyvendt ager, og det simple bohave - en gammel voksdugssofa, et par småborde, en tom reol og en brøstfældig trælænestol med læderhynde - var spredt omkring i værelset uden blot det tarveligste krav til hygge og orden. Det eneste oplivende var en ejendommelig samling af store bjørnehuder, sælhundeskind, hvalrostænder, rensdyrshorn etc., der var slået op på den ene endevæg som på et museum. Men i krogen ved kakkelovnen stod der til gengæld et alt andet end appetitligt lille bord med levninger af søbekål i en lerskål, en humpel rugbrød, en kande med fedt eller smør og en kniv.

Sagen var den, at Søbypræsten var en eneboer og levede i et og alt som en sådan. Eller rettere: hans hjem var hele egnen, hvis skove og lyngbakker, kær og moser han fra morgen til aften gennemstrejfede med sin bøsse eller sit mægtige egespir - skræmmende børn og vejfarende folk med sit vildmandsudseende og sin overmodige latter.