Der brænder en ild
Pia Rydahl

© Pia Rydahl & Forlaget Brændpunkt 2017
1. udgave 2017
ISBN: 9788793383289

eBogen er lavet med Telling

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Pia Rydahl

Der brænder en ild

Forlaget Brændpunkt

Til Anton & Anders

Denne bog er autofiktion. Ikke historiske navne og personer er et produkt af forfatterens fantasi, og enhver lighed med ikke historiske personer, levende eller døde, er tilfældig.

PROLOG

Sporet

Midt i tørvemosen står hun og tænker over, hvad omgivelser gør ved folk. Foran hendes fødder ligger højmosen. Åben og stum. 

Det var lige her tørvetrillerne fik deres øgenavn. For mere end halvfjerds år siden nedlagde de tørvegravningen og er nu intet andet end slørede motiver på grå fotografier fra en svunden tid. Tavse vidner stedt til hvile. 

Hun er blot én blandt mange, for hvem opvæksten omkring Holmegaard Glasværk havde sat sine spor.

Grundlæggende kunne det vel bedst beskrives som et afsondret samfund at vokse op i. Et fredsommeligt sted, der tiltrak de venligtsindede, skabende mennesker, for hvem livet udelukkende handlede om arbejde og fællesskab. 

Opvæksten på disse kanter havde også lært hende, at livet ofte er fuldt af blinde vinkler, og at ingen med sikkerhed kan vide, hvad der venter om det næste hjørne. 

Lavtstående, flade skyer opdeler himlen i flere lag. Endeløs natur omslutter hende og gør hende til en ubetydelig statist. Mellem birkestammerne står de sidste beskedne stråler og flimrer som søjler af glas. Hun lader sig trække ind i det. 

Mellem det grønne løv kan hun skimte en af fortidens kæmpegrave. Omdannelsen til sø har gjort mosen til en attraktiv yngleplads for fugle og til et usædvanligt afvekslende stykke dansk natur.

En svag hvislen fra sivene optages et sted i hendes ører. I et let spring passerer hun en grøft og kanter sig videre ind mellem de lave birkegrene. Vandoverfladen ligger foran hende som et nypudset spejl og lokker hende nærmere. En damp stiger til vejrs, mens små insekter skøjter sorgløst omkring på overfladen. Synet af den åbne sø trænger helt ind i marven og lammer hende. Hun ved, hvad den gemmer under alt det smukke. Uvilkårligt træder hun tilbage, da hun ser et glimt af en krusning i vandoverfladen, hun ikke aner, hvad hun skal stille op med. Mosen har hende præcis, hvor den ønsker.

Hun vender sig og følger det hjulspor, tørvegraverne benyttede til at fragte tørven til tørring på fabrikken. Millioner af afmålte tørvestykker blev skåret, røjlet, tørret og brugt som brændsel i ovnene på glasværket. Som hendes farfar ville have sagt, var tørvegravningen et kapitel for sig selv på Holmegaard Glasværk. 

I udkanten af mosen krydser hun engen op mod de trætte arbejderboliger. De er lettere forfaldne af århundreders vind og vejr. Skavankerne i facaden fortæller en historie, som endnu ikke findes i nybyggede huse. Et grønt hav af bjørneklo danner en uigennemtrængelig mur og er et godt eksempel på, hvordan naturen har sin egen lov. Overalt i sprækker og revner gemmer poesien sig, men hun giver sig ikke tid til at stoppe og høre efter. 

Inde i bilen lader hun hovedet falde bagud i nakkestøtten. Hun vrider sig ud af jakken og ruller sideruden ned. En befriende vind trænger ind og roder op i bilens lumre luft. 

Navnløse skikkelser fra fortiden siver ubemærket ind gennem ruden og mænger sig som blinde passagerer på bagsædet. De prikker hende utålmodigt på skulderen og spørger, hvad hun har tænkt sig.

De stirrer spørgende på hende, mens de venter på, at hun skal sige noget, men ikke et ord kommer over hendes læber.  I stedet kredser hendes tanker omkring den forladte bygning bag trådhegnet, der kaster lange skygger ud mod det, der engang var en utæmmet eng. 

Bygningen blev kaldt Hytte 68 og var den nyeste af de tre glashytter på Holmegaard Glasværk. Opført og taget i brug i 1968 efter en brand. 

Hun læner sig frem mod forruden og ser op mod de tillukkede skodder. Måske ville bygningen stadig stå om hundrede år, men hvem ville savne dem, der gav den liv?

Alting kommer pludselig bagvendt ud og optræder i små episoder uafhængige af hinanden. Brogede billeder af svedende glasmagere spejler sig i forruden. Synet af behårede, muskuløse arme glider over i omridset af to småpiger siddende på hug i et jordbærbed, endnu så ubekymrede og søgende. Lyden af en mands milde latter blander sig.  En pige i røde træsko løber hovedkulds ind i hans åbne favn.

I en periode havde hun kaldt ham dobbeltgængeren, fordi manden til forveksling lignende hendes far. De andre på glasværket kaldte ham Volvo Erik. I ham herskede lyset og livet, indtil det så ufortjent blev taget væk.

Det var først, da hun blev voksen, at det gik op for hende, at det dobbeltgængeren ikke lærte hende, netop havde lært hende alt. 

Da hun en time senere kører ad E47 nord på mod København, træffer hun beslutningen om at følge sporet tilbage. Tilbage til dengang glasovnene stadig brændte, og somrene føltes endeløse lange.

DEL I

1978 – 1980

1

Hytte 68

En koncentreret varme ramte Hanne i ansigtet, da hun trådte ind i glashytten. Varmen bugtede sig gennem rummet som på en varm julidag. Det kunne sammenlignes med følelsen af at træde ind i en mørk grotte, hvor alt dagslys var forment adgang. 

Små ildkugler fór på kryds og tværs gennem luften og trak lysende spor efter sig. Synet af de svedige ansigter bag afskærmningerne blev tydeligere, efterhånden som Hannes øjne vænnede sig til mørket. En skurrende, metallisk lyd af stål, der bankede mod stål, opfangede hendes ører. 

Bag en afskærmning sad Erik ved sin bænk og rullede det lange stålrør, kaldet piben, mellem bænkens to arme. En funktion, der som regel krævede fire års læretid. På det tommetykke blik valsede han glasklumpen frem og tilbage og formede den i træskeen, indtil den antog bægerets cylindriske form. Alting foregik smidigt og let.  Hver en lille, afstemt bevægelse forplantede sig gennem piben og udvidede glasset. 

Den kraftfulde, rødmossede mand bag Erik var Herman. Efter syvogtyve år i hytten havde Herman et øjemål og en enestående fornemmelse for, hvor meget glas, der skulle klippes af. Herman kunne man godt spøge med, men ingen gjorde det bag hans ryg.  

Hanne fandt en ro og en nydelse i at iagttage sin mand. Der var noget i disse bevægelser, der pirrede hende. Det var svært at forklare. Måske var det hændernes nænsomme præcision eller aftegningerne af blodårernes baner på de spændte arme, når han tog fat. Hun måtte forblive anonym i baggrunden. Blot et øjebliks uopmærksomhed ville være nok til, at glasmassen flød ud og stivnede. Glinsende svedperler løb langs tindingen, idet Erik drejede hovedet. 

At elske Erik var ikke noget, Hanne havde besluttet sig for. Det skete helt af sig selv. 

Glashytterne lå i forlængelse af hinanden med flere tilgængelige ovne og potter med glas. Fra den ældste hytte kunne man gå videre ind i hytten fra 1920 for til sidst at havne i Hytte 68.

Ved hver ovn arbejdede faglærte glasmagere og deres ufaglærte håndlangere i mindre enheder i deres værksted. Og som det var tilfældet på andre arbejdspladser, var nogle dygtigere end andre. De mest sikre og øvede hænder stod for opdrivningen af glasset og udformningen af stilk og fod. Tålmodighed og fornemmelse for glassets lunefuldhed var nødvendige egenskaber, der med tiden kunne tillæres, men ikke mestres af alle. 

Der var noget betagende over tempoet og arbejdsrytmen i værkstedet. Lige fra det øjeblik, hvor anfangeren hentede den flydende klump glas i ovnens potte, til arbejdsdrengen bar glasset væk på indbærergaflen og satte det ind i køleanlægget. Hænder gav til hænder, og hænder tog fra hænder. Enhver ordveksling var aldeles overflødig. 

Ingen af dem stillede spørgsmålstegn ved fællesskabets betydning for deres stræbsomme lykke. Og omvendt herskede der heller ingen tvivl om den enkeltes afhængighed af fællesskabet. I glashytten fandtes en alliance mellem mennesker - godt hjulpet på vej af moralens stærke ånd. 

Tilsyneladende var der en munter og afslappet stemning i hytten i dag. Glasserien, de fleste værksteder arbejdede på, var det Danske Skibsglas. Glasset tilhørte kategorien af tunge servicer og havde efterhånden været i produktion i fem år. Selve drikkebægeret blev blæst i en form og varmt afsprængt. 

I konkurrencen mod de tynde, masseproducerede drikkeglas klarede Skibsglasset sig godt. Danskerne havde taget det maritime, eksklusive drikkeglas til sig fra begyndelsen.

Manden bag designet var Per Lütken, også kendt som en af hjernerne i designerkvartetten, der foruden ham selv bestod af Michael Bang, Torben Jørgensen og Sidse Werner. Så langt tilbage, Hanne kunne huske, havde Per Lütken haft sin daglige gang på glasværket. Hans navn var efterhånden synonymt med Holmegaards Glasværk. 

Siden 1942 havde Per tumlet med glas, styret det, men aldrig tæmmet det, som han selv udtrykte det. Dertil var materialet for lunefuldt. 

De sidste fem år havde Per gået og funderet over, hvordan Holmegaard skulle værne sig i kampen mod de masseproducerede maskinglas. Uden kamp kunne de lige så godt give op, slukke ovnene, sende alle mand hjem og lukke porten. Præcis, som det var sket i Hellerup. 

Som det ofte havde været tilfældet, dukkede Per en dag op i hytten kort efter fyraften. Under armen havde han tegningerne til Skibsglasset. Med stor interesse fulgte kredsen af mænd Per, da han rullede tegningerne ud til det, der skulle medvirke til at fremtidssikre kunstafdelingen. Stregerne på det kraftige papir forestillede et maskulint drikkeglas på en robust fod. Selve glasset buede let ind i et elegant svaj. Top og bund havde været forholdsvis lige store i omkreds. Han bad dem lægge særligt mærke til kanten. Til forskel fra tidligere glas befandt styrken netop i, at glasset skulle være læbevenligt. 

Kravet til dette drikkeglas´ særlige karakter havde krævet dristige og dygtige glasmagere med personligt kendskab til de mindste detaljers afgørende betydning som for eksempel glastykkelse, vægt og balance. Succesen afhang ubetinget af disse glasmageres ekspertise, når streger skulle blive til virkelighed. Emanuel Andersen, Harald Hansen, Ib From og Poul Petersen var blandt de dygtige folk. Hanne vidste, at det var disse mænd, Erik holdt øje med. 

Hanne kiggede på uret. Hun måtte tilbage til kantinen, før hendes kollega, Lilly, blev urolig og begyndte at arrangere smørrebrødet selv. Kun Hanne vidste, hvem der skulle have æg, eller hvem der foretrak spegepølse med rå løg og sky. I regnskabsbogen noterede hun funktionærernes køb af mad og drikkevarer og udskrev regninger sidst på måneden. 

Erik tørrede sig med håndryggen over panden og trykkede på tælleren. Han mærkede tørsten og skubbede patentproppen af vandflasken for at drikke. Idet han satte flasken for munden og skuede ud over pladsen, fik han øje på Hanne. Hun var smuk, som hun stod der med kaffepletter overalt på forklædet. Han gjorde tegn til Herman og gik hende i møde.

- Sig mig, hvor længe har du stået der?

Han havde svært ved at skjule sin glæde, men midt i det sveddryppende ansigt stivnede hans smil.

- Der er vel ikke sket noget? 

- Nej, nej. Jeg havde bare lyst til at se dig.

Da han tog hende blidt ind til sig og kyssede hende, følte han sig stærk og privilegeret.

Turisternes blik hvilede på hende, så hun vristede sig fri og smilede undskyldende til ham.

- Jeg smutter nu. Henter du Maja hos dine forældre efter fyraften?  

Hun kiggede uroligt på uret. 

- Det bliver ikke nødvendigt. Det er vist hende, der henter mig, grinede han og sendte hende af sted med et let klap bagi. Med en særlig lethed om hjertet gik Erik tilbage på sin plads. 

- Det kan man sgu da ikke tillade sig midt i arbejdstiden, gnæggede Herman og puffede ham i siden. 

- Nogen af os kan.

- Ja, du kan, Volvo Erik.

2

Blåt lys

Midt i februar stod de op til et lille fint tæppe af nyfalden sne. Det lå endnu uberørt og glimtede på den kolde jord. Gadelygterne afslørede de nytrykte fodspor af træsko fra forskellige retninger. Sporene samlede sig i en lige linje foran porten til glasværket. 

Erik hilste på portvagten, Willy, og gik med faste skridt mod glashytten. Sneen knagede under træskoene og hagede sig fast som ekstra såler. Han skuttede sig og foldede kraven helt op i nakken. Klokken var et kvarter i seks. Dagens opgave var fremstillingen af den nyeste glasserie; Ideelle. Glasserien skulle præsenteres på en udstilling i København i løbet af foråret, og der var store forventninger til det elegante, opdrevne glas. 

En yngre mand med et utæmmet, krøllet hår indhentede Erik bagfra. Det var Allan fra nummer 18. 

- Hold kæft, hvor er det koldt, sagde han og snød næse med fingrene. En klat efterlod en lille fordybning et sted i sneen.

- Ja, det er skønt.

Dampen stod ud af Eriks mund. Hans tanker kredsede om den snemand, han skulle bygge med sin datter samme eftermiddag. 

- Meteorologerne har lovet snestorm i de sydøstlige egne, indskød han.

Allan småløb for at følge Eriks antrit. Begge glasmagere bøjede hovederne i vinden det sidste stykke, indtil varmen hilste dem velkommen indenfor i glashytten. Som regel var Erik blandt de først ankomne i værkstedet. Ingen kom for sent, med mindre man ønskede hyttemesteren på nakken.

Erik placerede vandflasken under arbejdsbænken og kiggede tilfreds over på jernbordet med værktøjet. Alt lå klar i ordnet rækkefølge. Præcis sådan som han havde efterladt det dagen før.

- Det er sgu lige før, man sætter pris på varmen på sådan en dag. 

Nu dukkede Herman op. Han kom på knallert oppe fra byen og klædte om i kælderen.

- Johnny, din dovne hund. Lad være med at stå der og klø dig i nosserne! Se at få fyldt vand i spanden! kommanderede Herman og pegede. 

Omgående afbrød hyttedrengen sin samtale og hankede op i spanden. Den rødmossede kæmpe havde øjne alle vegne. Herman vendte sig igen mod Erik og slog ham kammeratligt på skulderen. 

- Satans til småyngel! Det er sgu lige før, man også snart skal lære dem at tørre røv, grinede han.

Overalt i de små enheder kunne man fornemme en munter, afslappet stemning under formiddagens pause. Snakken og latteren bredte sig, mens en håndfuld øl blev delt ud og åbnet. Ud fra ansigtsudtrykkene at dømme faldt den første runde på et tørt sted. Den slags holdt Erik sig fra. Han foretrak postevand. Hvad de andre gjorde, kom ikke ham ved. En let svimmelhed gav ham et praj om, at det var på tide at fylde flasken. På vej til toilettet stødte han ind i Per. Under et par buskede øjenbryn blinkede et par venlige øjne mod ham. Erik tog imod hans fremstrakte hånd. 

I Eriks øjne var Per den største. Et kunstnerisk geni, en gennemført og utrættelig idealist med sans for detaljer.

- Jeg tager lige en stikprøvekontrol af et af glassene fra i går. Men jeg tænker, at højde og diameter vel er nøjagtig, som de skal være, sagde Per og blinkede.

- Ja, det vil jeg mene, sagde Erik.

- Jeg kigger over senere i dag, når I er færdige. Så kan vi lige sludre sammen. Jeg har en ny tegning, jeg gerne vil vise jer.

De nikkede anerkendende til hinanden som afslutning på samtalen, og Per forsvandt i retning af det nærmeste værksted for at foretage de nødvendige målinger. 

Ude på toilettet stirrede et blegt ansigt tilbage på Erik i spejlet. Sådan noget lort! En svag smerte forplantede sig op gennem nakken og dunkede i tindingen. Det var helvedes urutineret at drikke for lidt. Og så lige i dag! Han fyldte flasken og bællede den i ét drag. Gentog opfyldningen og gik tilbage til de andre. 

På lang afstand trængte Hermans stemme igennem. Volumen fra hans korpus frembragte en dyb, gnæggende latter, kun få kunne hamle op med. 

Mens glasmagerne arbejdede sig frem mod frokost, fór ildevarslende isninger gennem Eriks krop. Kløften mellem hans øjenbryn blev dybere. Gråsorte pletter dukkede op og forstyrrede hans syn.

- Jeg går lige et øjeblik, sagde han henvendt til Herman. 

- Hvad så, makker? 

- Jeg er straks tilbage, meddelte Erik og styrede mod toiletterne.   

Denne gang åbnede han for den kolde hane og førte hele hovedet ned mod vasken. Omhyggeligt fyldte han håndfladerne og pjaskede vand i ansigtet. Det havde en kortvarig, lindrende virkning. Tag dig nu sammen for helvede, mand! Et sløret spejlbillede stirrede tilbage. Var det koldsved eller vand, han mærkede? Han tog en rask beslutning om at skippe frokosten.

Herman stak hovedet indenfor. 

- Er der noget galt? Du ser sgu lidt blegnæbbet ud! Skal du med op i Tutten?

- Nej, gå bare. 

Herman lod Erik være og gik med de andre op i kunstafdelingens kantine.

Erik frøs. Hans hoved føltes som en højeksplosiv landmine, og det fik de værste eder og forbandelser frem i ham. Af alle dage var denne dag ikke egnet til beklagelser. De måtte fortsætte produktionen som planlagt. 

Da de første glasmagere kom tilbage fra Tutten, lå Volvo Erik på en bænk, opstillet til turisterne, med sin jakke over sig. Et besynderligt syn for de fleste. Herman puffede forsigtigt til Erik. Inden for de næste fem minutter skulle de genoptage arbejdet.  

- Hvad fanden, Erik. Du ser sgu skidt ud, sagde han og satte sig på hug.

 - Jeg er klar om lidt, sagde Erik og tog en dyb indånding. Han satte sig op i små ryk, foldede hænderne bag nakken og pressede kontra for at strække ud. 

- Du skal sgu bare ha´ en kold bajer, kammerat. 

Erik mærkede, hvordan gulvet gav efter under ham, da han rejste sig.

- Erik, for fanden. Hvis du er syg, så gå hjem og sov! Vi klarer den sgu nok. 

- Fang an, stønnede Erik sammenbidt, styrede direkte mod bænken og satte sig.  

Einar og Herman udvekslede blikke. 

Gennem en smal sprække kunne Erik fornemme glasset, mens han valsede det frem og tilbage i den våde træske. Tanke var adskilt fra handling. Bevægelsen skete af sig selv. 

Det utænkelige skete, da Erik mistede grebet, og piben smuttede. Røret rullede ud af hænderne og videre ned på stengulvet. Det var aldrig sket før. 

- For helvede, mand! galede Herman. - Skrub så hjem og sov, før nogen kommer til skade. 

Herman rokerede rundt på sit mandskab. Einar overtog Eriks plads, og Johnny blev dirigeret til at fange an. Det var alligevel på tide, at knægten lærte at tage lidt ansvar. 

Modstræbende gik Erik ud af Hytte 68, mens han missede med øjnene og trak vejret i små, korte stød.  

Fra sin plads bag bordet i portnerhuset fik Willy øje på Erik fra lang afstand. Portneren skævede op mod uret og satte to fingre op mod kasketten, idet Erik passerede. Men glasmageren gengældte ikke hans hilsen. Ikke i dag. 

*

Længere henne ad Glasværksvej hamrede Maja hånden hårdt i spisebordet. Et dybt suk fulgte. Selv om hun havde forsøgt sig flere gange, ville korthuset ikke makke ret. Uroligt rokkede hun frem og tilbage på stolen, mens hun skulede op på bornholmerurets utrættelige visere.

Else hævede blikket fra sin kryds og tværs og så på sit yngste barnebarn med øjne, der var svækkede af grå stær. 

Så snart fyraftenssirenen lød, fór Maja hovedkulds op, så saftevandet i glasset skvulpede over. Uden at sige farvel stak hun i træskostøvlerne, greb jakken og strøg ud ad døren.  

Det havde sneet det meste af dagen. Fede fnug dalede fredfyldt ned fra oven. Nede på Glasværksvej lagde Maja nakken tilbage og åbnede munden. Sneen fugtede håret nok til, at det begyndte at krølle i spidserne.

De første arbejdere kom gennem porten. Krumbøjede gik de i klynger for at komme hjem, mens vejene stadig var farbare. 

Selv holdt Maja sig varm ved at hoppe sprællemand. Snemanden skulle have en gulerodsnæse, stenøjne og bøllehat. Det havde hun allerede bestemt, mens hun sad i skolen. 

Minutterne gik, og trafikken gennem porten begyndte at aftage. Hvor blev han af? Hvorfor var han så længe om det i dag? 

På plænen foran portnerhuset lagde hun sig på ryggen under valnøddetræet og baskede vildt med arme og ben. Ud og ind, ud og ind. Afstøbningen af en lille engel brød det urørte område.

Henne i porten sludrede Herman med Willy, mens han spændte sin styrthjelm under dobbelthagen. Idet han huggede til i kickstarteren, fik han øje på Volvo Eriks utæmmede yngel. Et øjeblik fik de øjenkontakt. Maja genkendte kæmpen, der lignede en af de vikinger, farfar havde fortalt hende om. Skræmmende stor og rød. Han vinkede hende an.

- Smut hjem i varmen med dig. Din far er derhjemme. 

Maja rynkede på næsen. Mistroen lyste ud af hende.

Herman havde ofte set det samme vagtsomme udtryk i Eriks ansigt, når noget ikke passede ham. Tøsen lignede sgu sin far op ad dage. Han lo.

Maja syntes ikke, der var noget at grine af. Hun frøs.

Da Maja åbnede hoveddøren, kaldte hun på ham. Hun beholdt jakken og støvlerne på. Ud over farens træsko i entreen, var der intet tegn på liv hverken i stuen eller køkkenet. Måske var han gået ovenpå for at klæde om. Hun tog trappen i lette, fjedrende hop og kaldte igen. Sneen fra støvlerne efterlod våde spor på trinnene. 

- Far? Kommer du?

Hun kiggede ind i forældrenes beskedne sovekammer under skråvæggene. To rustne, tilsneede tagvinduer var rummets eneste lyskilde. Det var allerede halvmørkt udenfor, og hun kunne kun lige skimte omridset af en skikkelse i sengen. Hun vovede sig helt hen til sengekanten og så, hvordan farens hoved lå gemt under hovedpuden. 

- Sover du? 

Blødheden i hendes stemme ville under normale omstændigheder være nok. Men da intet skete, gjorde hun et nyt forsøg. 

- Er du træt?

- Gå over til mor! brummede han lavmælt.

- Men hvad så med vores snemand?

- Ikke i dag. 

- Jamen, du lovede...

Hun snøftede højt, for at han skulle høre, at hun led.

I tilfælde af at han ville ombestemme sig, blev hun stående ved benenden af dobbeltsengen.

 Slukøret dukkede Maja op i funktionærkantinen med fødderne slæbende efter sig. Hanne tilbød hende en kage med marcipan og hindbærgele i midten. Én var ikke nok.

Ude på græsplænen var englen under det store valnøddetræ allerede væk. 

*

Hanne lod Erik sove. 

Flere gange havde hun tilbudt at komme op med aftensmaden. Havde efterladt en tallerken og et glas vand på sengebordet.

Da hun senere kom op for at se til ham, havde han ikke rørt noget af det. Lyden af hans vejrtrækning fortalte hende, at han sov. Hun bevarede roen og puttede Maja. 

Da Hanne lagde sig i sengen hos ham kort før midnat, havde han stadig ikke været oppe. Hun bemærkede, hvordan han stønnede og bevægede sig hvileløst fra side til side i søvnen. Forsigtigt førte hun hånden op mod hans brændende pande. 

En influenzaepidemi hærgede landet og var åbenbart også nået ud til de små afkroge. Flere havde i dagens løb talt om det i kantinen og rundt på kontorerne. 

- Mit… hoved! 

Erik talte så sagte, at hun måtte bøje sig helt ned mod ham for at høre de stødende ord.

- Sig, hvad jeg skal gøre. Er du tørstig? 

Hun holdt vandglasset frem mod ham, men reaktionen udeblev.

Før Hanne faldt i søvn, tænkte hun, at hun ville ringe til doktor Jørgensen, når det blev lyst. Men mindre end to timer efter vågnede hun ved lyden af stille gråd. Det var ikke Maja. Hun rejste sig og undlod at tænde loftlyset. I stedet fandt hun en stage og tændte den lille stump stearin, der var tilbage. Fortvivlet betragtede hun sin mand. Hun strøg ham blidt over panden med den kølige klud for at lindre hans smerter. Hans øjenlåg vibrerede.

Natten igennem vågede hun over ham, mens klagelydene holdt hende vågen.  

Da morgenen kom, lod hun ham ligge, mens hun løb over til portvagten og meldte ham syg. 

Udenfor var temperaturen under frysepunktet. En tynd stribe af is dannede en gennemsigtig, fin rand langs indersiden af køkkenvinduet. Der var betydeligt koldere i køkkenet end normalt.

Klokken var over syv, da Hanne trak Maja gennem snemasserne mod Glasværksvej. I døråbningen stod Else klar til at modtage den søvndrukne pige iført natkjole og bare ben under frakken. Ludvig sov endnu. 

- Jeg har næsten ikke lukket et øje. Jeg tror, Erik har influenza, sukkede Hanne.

- Influenza? spurgte Else forbavset.

- Ja, jeg tror, at vi er nødt til at tilkalde lægevagten. 

- Erik plejer ellers aldrig at fejle noget.

- Han klager over hovedpine og er ualmindelig varm.

- Jeg kigger over til ham, når jeg har sendt Maja i skole, beroligede Else og tog Maja kærligt ved hånden. 

Willy pegede op på uret, da Hanne passerede porten. Hun undskyldte forsinkelsen, låste sig ind i kantinen og gik omgående i gang med brygningen. De første firs liter kaffe skulle helst være rendt igennem og ekspederet ud inden klokken ni, ellers ville der blive ballade. Kaffe var en forudsætning for, at dagen begyndte godt. Ingen kunne tænke klart eller træffe de nødvendige beslutninger uden kaffe. Ingen vigtige møder kunne indledes eller afsluttes uden kaffe. Alene af den grund, vidste Hanne, at hun var en betydningsfuld servicemedarbejder, funktionærerne nødigt ville undvære.

Før middag havde Else ringet til familiens læge i Næstved. Og det var derfor Hanne, der sidst på eftermiddagen tog imod doktor Jørgensen og bød ham indenfor. 

Doktoren satte sin sorte lægetaske lige indenfor døren og trampede sneen af på måtten. Mens Hanne tog imod hans frakke, berettede han om snedyngerne, der gjorde det vanskeligt at se, hvad der var vej, og hvad der var mark. Han kiggede direkte på Hanne.

- Jeg håber sandelig ikke, at jeg er kørt forgæves. Havde det ikke været, fordi Deres svigermor havde lydt så pokkers insisterende i telefonen, var jeg først kommet, når vejene var ryddet, sagde han og pudsede brillerne i sit lommetørklæde. 

- Før mig nu til patienten, tilføjede han og satte brillerne på næsen.   

- Han ligger ovenpå. Der har han ligget siden i går.  

Maja kom frem i døråbningen. Indgående studerede hun den sorte lægetaske. Det forunderlige stetoskop lå sikkert dernede. Forventningsfuldt fulgte hun dem i hælene, men morens strenge blik gjorde det klart, at hun skulle blive nede. 

Erik lå ubevægelig og sammenkrøllet. Dynen var trukket over hovedet, så det sparsomme lys ikke fik en chance for at trænge ind. 

- Goddag, hr. Christensen. Det er doktor Jørgensen. Jeg hører, at De er ramt. Er De vågen?

Et forsagt støn fortalte, at der var liv. 

- Hr. Christensen, er De venlig lige at kigge frem? 

Men Erik var ikke venlig. 

- Fru Christensen, vil De være så elskværdig at fjerne dynen. Og kunne De måske tænde lyset i loftet, så jeg kan tilse patienten. 

Erik kæmpede ikke imod. Hans ansigt var tillukket på nær munden. Gennem en lille sprække kunne de fornemme, at han trak vejret i små stød.

- Har Deres mand spist eller drukket?

- Det er meget begrænset, hvad jeg har kunnet tvinge i ham. 

Doktoren betragtede den sovende mand.

- Hr. Christensen, kan De fortælle mig, hvordan De har det? 

Han satte sig på sengekanten og greb ud efter Eriks slappe håndled. Læberne bevægede sig, men der kom ingen lyd ud. Næseborene var udspilede, og huden føltes varm og fugtig. Det var unødvendigt at tage temperaturen. Symptomerne var ikke til at tage fejl af. 

- Han klager over smerter i hovedet, sagde Hanne.  

- Det ligner en god omgang influenza. Sørg for, at Deres mand får noget smertestillende. Og rigeligt at drikke.

- Jeg skal prøve, sukkede Hanne.

- Farvel, hr. Christensen. Kan De nu lytte til Deres søde kone og have god bedring. De skal se, inden ugen er omme, er De på højkant igen. 

Hanne fulgte doktor Jørgensen til døren og rakte ham frakken. Skoene havde han beholdt på. I døråbningen trak han kraven godt op om ørerne og tog handskerne på, før han vendte sig om for at trykke hendes hånd.

- Farvel frue. Jeg må hellere se at komme af sted, før det ender med, at De skal rede op på sofaen. 

- Farvel, doktor Jørgensen. Og tak, fordi De kom! Kør forsigtigt og kom godt hjem.

En ildevarslende stilhed var en kendsgerning. Hvileløst gik Hanne henover stuegulvet. Hun havde svært ved at foretage sig noget fornuftigt. Det foruroligede hende, at Erik ikke længere reagerede på hendes stemme. Han havde intet spist og knap nok drukket en deciliter siden i eftermiddags. Hun lod sig dumpe ned i sofaen, satte hænderne i klemme mellem lårene og stirrede frem for sig. Hvorfor havde hun denne tiltagende, snærende fornemmelse af magtesløshed? Hurtigt kom hun på benene, flåede sin frakke ud af skabet og slyngede den hen over hovedet. 

Udenfor hvirvlede sneen rundt og fandt vej ind i under hælene på hendes træsko, mens hun småløb hen ad fortovet. 

Klokken var tæt ved midnat, da hun bankede knoerne hvide på døren til nummer 12.

Først da lyset i entreen blev tændt, stoppede hun. 

Iført lange underbukser åbnede Steen døren på klem og kiggede ud gennem sprækken.

-  Hanne? Er det dig?

- Ja, du må virkelig undskylde, at jeg kommer brasende nu. Men det er Erik. Jeg tror, at der er noget galt.

Hendes stemme var tynd som sytråd. 

-  Hvordan?

- Jeg kan ikke komme i kontakt med ham. Kunne du ikke gå med over? bad hun indtrængende.

- Jo, giv mig lige to minutter, mumlede Steen roligt og forsvandt for at finde sit tøj.  

Selv på afstand kunne Steen få øje på alvoren. Da han bøjede sig ind over Erik og ruskede ham blidt i armen, var varmen det eneste livstegn.

- Erik! Erik! Det er Steen. Hallo, kan du høre mig? 

Steen tog fat og fik Erik vendt om på ryggen. Han trykkede to fingre mod halsen og løftede det ene øjenlåg. Erik var langt borte. 

- Hanne! Løb over i telefonboksen og få fat i en ambulance. Det haster!  

En sirene skar sig vej gennem natten. Det onde varsel vækkede flere naboer og fik dem til at forlade deres senge i utide. To ambulancefolk gik ind ad lågen til nummer 6 med en båre mellem sig. Det måtte være alvorligt, siden vagtlægen sendte et udrykningskøretøj på landevejen i det pokkers vejr. 

Maja vågnede og hørte stemmer. Hun satte sig op i sengen og så ud af vinduet. Udenfor klædte himmel og jord sig i hvid heldragt. Snefnuggene blæste skråt ind mod ruderne og lagde sig i rammerne. 

Maja trak dynen helt op under hagen. Et køligt, blåt lys fra ambulancen cirklede i loftet over hende. Vinden hylede i skorstenen og fik sodlemmen til at klapre. Hun borede sig længere ned under dynen. Under hende i entreen flød stemmerne sammen og blev til en mumlen. Hun lyttede ud gennem en luftlomme i dynen. En af stemmerne genkendte hun som sin mors. Hun stak en hånd ud og famlede efter kontakten til sengelampen. Et enkelt klik fik det blå lys til at gå i opløsning. Kulden var mærkbar, da hun krængede dynen af og svingede fødderne ned på gulvet. Hun gøs og trak begge hænder op i ærmerne på natkjolen, da hun rejste sig og blev stående midt i værelset. Efterhånden som hun nærmede sig trappen, tog stemmerne under hende til i styrke.

- De bliver nok nødt til at følge med, frue.  

Stemmen var fremmed. 

- Jeg har et sovende barn oven på. 

Maja følte sig uartig. Her stod hun på lur. Lysvågen.

- Deres mands tilstand er yderst kritisk.

- Jeg får en nabo til at se efter hende. 

Maja lænede sig ud over gelænderet. Hvem var det mon, moren talte med? Og hvor skulle hun hen? En dør stod åben. Kulden sneg sig op ad trappen og ind under hendes natkjole. Så lydløst som muligt bevægede hun sig ned ad trappen. Et trin af gangen, indtil hun stod der, hvor trappen gjorde et knæk. Hun kunne ikke se, hvem der gav kommandoen. 

- En, to, tre, løft!

Maja overvejede at give sig til kende, men faktisk burde hun ligge i sin seng. 

Pludselig blev der stille. Nysgerrigheden drev hende ned ad de sidste fem trin. Entreen var tom, men hoveddøren stod åben og inviterede vinteren indenfor. I døråbningen spejdede hun ud i mørket. Sneen faldt tæt og gjorde alting så pokkers utydeligt. Det blå lys satte hende på sporet. I skæret fra den matte gadelygte skimtede hun båren, da den blev løftet ind i ambulancen. 

- Mor! Mor! kaldte hun. 

Men hendes råb blev opslugt af sirenen, der satte i gang. Og uden videre forsvandt moren ind i bagsmækken på ambulancen, som umiddelbart efter kørte om hjørnet med udrykning og viskerne på fuld styrke. 

Tilbage i døråbningen stod Maja. Hun skulle netop til at lukke, da en skikkelse dukkede op ud af snefoget. Først da damen var helt fremme ved dørtrinnet, så Maja, at det er fru Clausen fra nummer 14. Sneen dannede en hvid kalot oven på hendes gråsprængte hår.

- Hvad er den af, lille Maja? Sover du ikke?

- Det blå lys vækkede mig.

- Nu må vi vist hellere se at få dig tilbage i seng. Du er jo iskold, barn!

Monna rystede håret fri for sne og lukkede døren til. Venligt, men bestemt tog hun Maja ved hånden og førte hende oven på. Inde i værelset stoppede hun dynen godt ned omkring den afkølede barnekrop og trak en stol over ved siden af sengen foran vinduet. 

- Hvorfor kom ambulancen? Hvornår kommer min mor?

Nattens postyr var som en snavset rude, der skulle pudses, før Maja kunne se igennem. 

- Forstår du, din far skal på hospitalet, og din mor kørte med. Lægen skal bare kontrollere, at din far ikke fejler noget alvorligt, gættede Monna. 

- Gør han da det?

- Nej, det kan jeg virkelig ikke forestille mig. Din far er lige så stærk som ti okser, sagde hun og lagde en beroligende hånd på barnets hoved.

- Jeg håber bare, at sneen ikke smelter. 

- Næh, der er vist sne nok til en hel uge. 

- Vi skal bygge en snemand.

- Men først skal du sove. Jeg bliver siddende her, indtil din mor kommer tilbage.  

Inde i hovedet hørte Maja en svag, vedvarende susen. Det var den samme lyd, som når hun lagde øret til en konkylie og fornemmede havet. Hun var for udmattet til at protestere, da Monna slukkede sengelampen. 

*

Udenfor drejede det vældige himmelrum rundt. Dagen var skælvende ny. 

Mod al sund fornuft havde Eriks søster og svoger vovet sig ud. Ingen gjorde det for sjov. De havde Else og Ludvig med i bilen. 

Selv om vinden var løjet af, lå sneen tyk og udviskede enhver synlig grænse mellem vej, grøft og mark. Men heldet havde været med dem, da de havde kørt i hjulsporet af en sneplov det meste af vejen ud over Maglebjerg mod Næstved. 

Indenfor i venterummet på intensivafdelingen sad familien Christensen skulder ved skulder med hænderne i skødet. Planløst kiggede de rundt på hinanden. Situationen var langt mere alvorlig end først antaget. Hanne lagde sjalet over Elses sammensunkne skuldre. Hun havde svært ved at bevare roen ret længe af gangen, og søvn var helt utænkeligt.  Ludvig stod ved vinduet med foldede hænder og så ned på gadebelysningen. Sneen blev oplyst i et køligt, blåt skær. Under helt andre omstændigheder havde det været et smukt syn. Vintermorgenens svage grå lys sivede ind i venteværelset og forsøgte at vække de tavse til live. Hvad de kunne forvente af den nye dag, var der ingen af dem, der kunne forberede sig på.

Da en sygeplejerske langt om længe kom ud med besked, holdt de alle fem vejret. Der var besked fra overlægen, som ønskede at tale med hustruen til hr. Christensen. Hanne nikkede, fulgte efter og blev vist ind i overlægens kontor.  

Bag et overdimensioneret skrivebord sad overlægen med brillerne halvt nede på næsen og albuerne hvilende på bordpladen. Hans fingerspidser var presset let sammen, mens han læste i journalen på bordet. 

I samme øjeblik han fornemmede hendes tilstedeværelse, rejste han sig og så ud over brillekanten, mens han rømmede sig. 

Sygeplejersken nikkede og lukkede døren efter sig.

- Goddag. Fru Christensen formoder jeg? Værsågod at tage plads.      Hanne mødte lægens blik. 

Han gestikulerede med hånden og gik direkte til sagen uden omsvøb. Situationen var yderst kritisk. Var de dog bare kommet noget før! På foranledning havde de tilkaldt pastor Skjøt-Pedersen fra Fensmark og Rislev Sogn. Efter sigende skulle han være på vej gennem snemasserne. Blot for en sikkerheds skyld. 

Overlægen talte i en let strøm, da han opstillede en noget upræcis diagnose. Han prikkede ud i luften med kuglepennen og forklarede om meningokokbakterien, mens hun forgæves forsøgte at begribe sammenhængen. Ud fra den akutte situation og de beskrevne symptomer havde personalet været nødsaget til at træffe visse forholdsregler. En såkaldt lumbalpunktur var den eneste sikre måde at få vished om Eriks tilstand. Ved at stikke en tynd kanyle ind mellem de nederste ryghvirvler og trække rygmarvsvæske ud, kunne de nu vente svar på mistanken om meningitis. Måske var det bedst, hvis familien holdt sig samlet indtil videre.

Forresten var der en sidste ting, overlægen lige ville gøre hende opmærksom på. I tilfældet af at der skulle være tale om bakteriel meningitis, havde han pligt til at anmelde Eriks tilfælde til både embedslægen og til Statens Serum Institut som en del af overvågningen af alvorlige sygdomme.

Hanne fik øje på revnen midt på overlægens spidse hage. En kløft mellem to højdedrag. Hun blev suget ned i dybet.

- Overlever han? 

Hun ønskede et ja eller et nej, ikke noget midt imellem. 

- Foreløbig forsøger vi at stabilisere Deres mands tilstand, frue. Han er derfor lagt i kunstigt koma. 

Hannes krop sank ned i stolen og tog skikkelse af en ældre kone. Hvordan hun var havnet bag dette bord, forekom hende pludselig absurd. Om det var Eriks forbandede stædighed eller doktor Jørgensens svigt kunne diskuteres til evig tid. 

Et øjeblik så det ud, som om overlægen havde to hager og to kløfter. Alt flød sammen. 

- Er der ellers noget, De vil spørge om, frue? 

- Ja, kan jeg bede om et glas vand? 

Udenfor var det forbandet mørkt. Noget kunne tyde på, at det ville gå hen og blive den længste vinter nogensinde. 

*

Den eneste, der ikke lod sig mærke af vinterens sne og kulde, var Erik. Han var lagt i dvale for at give hjernen mest mulig fred og forhindre en opvågning.  

Overlægen havde ret. Det var meningokokbakterien, der var synderen. Den havde invaderet store dele af Eriks hjerne og spredt sine tropper under belejringen. 

Normalt krævede det omgående behandling med antibiotika direkte i blodårerne, hvis man ville gøre sig forhåbninger om at overleve eller slippe for varige mén. Men i Eriks tilfælde havde bakterien haft frit spil for længe.  

Efter nogle uger i kunstigt koma blev lægerne enige om at forlænge. De gjorde det klart for familien, at reetableringen af hjernens celler krævede tid. Ingen kunne give en garanti for, at Erik vågnede op til bevidsthed igen. Og ikke for at male fanden på væggen, men som de sagde, kunne der i værste fald være en risiko for, at komatilstanden ville fortsætte og holde hjernen lammet efter opvågningen.

*

Tilværelsen kunne ikke længere måles med normalitetens målestok. Angsten rumsterede i Hanne, mens hun håbede og bad for, at Erik ville leve. Det var umuligt at forestille sig ham død. Og alligevel så hun det hele for sig. Forestillingerne om det værst tænkelige kom og gik, nat og dag. Mens hun mekanisk bar kaffekanderne over til kontorerne og arrangerede smørrebrødet, så hun, hvordan overlægen med de to hager formede ordene:

 - Det gør mig frygtelig ondt at måtte meddele Dem, at Deres mand er død. Desværre var der ikke mere, vi kunne gøre. 

Hanne så sig selv stå ved sengen. Stirrende tomt ned på Eriks tillukkede øjne og blege hud. Hun så, hvordan kisten var smukt arrangeret med blomster foran alteret. Naboer og kolleger, som sad bænket med bøjede hoveder. Og hvordan de efter prædikenen stod på række for at trykke hendes hånd og udtrykke deres dybe medfølelse. Hanne kunne se, hvordan Maja trykkede sig tæt op af Ludvig, der stod rank i baggrunden og holdt hovedet højt for dem alle. 

Drømmen om lykke syntes pludselig så banal og utænkelig, at hun havde svært ved at affinde sig med synet af mennesker ude på gaden, der så ud til at befinde sig i en euforisk rus af forelskelse. Hun havde lyst til at ruske fornuft ind i dem og få dem til at indse, at de ikke skulle stræbe så satans meget efter den forbandede lykke, med mindre de var indforståede med risikoen og smerten ved at miste.

Hver eftermiddag sad Hanne ved sengen på hospitalet. Hun bildte sig ind, at Erik kunne høre hende et sted inde bag de lukkede øjne. Fortællinger om dagens rutinemæssige opgaver, store og små, folks gøren og laden gjorde stilheden mere tålelig. Og hilsnerne fra alle dem, der tog hende trøstende omkring skuldrene, sendte hun videre. En ubekymret fredsommelighed hvilede over Erik som hos et barn i dyb søvn. 

*

Da lyset langt om længe fortrængte vintermørket og illuminerede de grå snemasser, stod der marts i kalenderen. Smeltevandet forgrenede sig i små deltaer for endelig at forsvinde ned i kloakken. Den ægte lyd af forår kom fra lærken.  

De var der alle sammen, da der omsider kom liv under øjenlågene. Hanne, Else, Ludvig, Eriks søster og svoger omringede sengen med deres fulde opmærksomhed rettet mod Eriks snehvide ansigt med de udhulede kinder. 

Efter sigende skulle overlægen være lige på trapperne. De næste minutter kunne blive afgørende. Hvad de havde forventet, ville ingen af dem afsløre. Det var som efterdønningerne på en storm, hvor skaderne skulle gøres op. Hvad var ødelagt, og hvad stod til at redde? Da overlægen viste sig i døren, fangede Hanne hans blik, men havde ikke held med at fastholde det. Hvad vidste han? Hvad skulle hun forberede sig på?

Noget hårdt knugede sig sammen lige under brystbenet. Overlægen konstaterede, at hjernens aktivitet langt om længe var stabiliseret, og at alle vitale organer var funktionelle. Deres bønner havde ikke været forgæves. Han bøjede sig ned over sin patient. Ikke for at gøre dem urolige. Snarere for at de skulle tro på fremskridtet. Han løftede det ene øjenlåg og lyste med en pen.

- Patienten er sejlivet. Takket være hans fysiske tilstand, har han klaret sig bedre end forventet.

Måske var det tonen i hans stemme, der fik det til at lyde så lovende. Hanne fik lyst til at græde af lettelse. Hun valgte dog at gemme det, til hun var alene.  

- Men I må være tålmodige. Hjernens forbindelser har været ude af drift. Det tager tid for nervebanerne at reetablere sig, forklarede han og kiggede fra Ludvig over på Hanne. 

Før han forlod stuen, trykkede han deres hænder én efter én. Else takkede, mens hun diskret tørrede en tåre væk med oversiden af hånden. 

På trods af de gode nyheder fornemmede Hanne, at overlægen forlod stuen med den halve sandhed skjult i ærmet.

*

Gennem tågen ænsede Erik de konturløse skygger over sig. Han var ganske alene med sin egen vejrtrækning og loftet over ham. Alt for svag til at danne sig indtryk. Få minutter efter blev han igen opslugt af mørkets magt.

Mellem søvnen rullede dag og nat i en lind strøm. I Eriks hjerne fandtes kun fragmenter, som ganske kort trængte sig på uden at danne helheder. Som tusindvis af brikker i et puslespil lå de spredt og ventede på at blive samlet. 

De fremmede omkring ham så på ham med øjne, han ikke kunne læse. Talte til ham med ord, han ikke forstod.  

Og når alle igen forlod ham, var han alene med sit eget åndedræt. Bleg som lagnet under ham.

To dage efter opvågningen havde Erik pludselig følt en trang til at flytte sig. Han vippede med venstre fod og registrerede en bevægelse brede sig op gennem knæet og videre op i hoften. Uanset hvor meget han end forsøgte, adlød højre side ikke. En ondskab havde hugget ham over på midten. Tanken var skræmmende. Endda selvom han endnu ikke gjorde sig forestillinger om, hvad det ville komme til at betyde.

3

Det tavse vidne

For bedre at kunne se farens ansigt trådte Maja et skridt nærmere. Det føltes som en evighed siden, hun sidst havde set  ham.

Skummetmælkshvid og hulkindet lå han der i hospitalssengen uden at fortrække en mine. Hans hoved var drejet let til siden, så det vendte direkte mod hendes. Øjnene flakkede og søgte efter en eller anden, der ikke var til stede i rummet. 

På få sekunder fik synet tvivlen til at brede sig i hende som et usynligt røgslør.

Før han blev syg, havde Maja stået uden for porten. I mængden af glasarbejdere havde hun spejdet og genkendt ham blandt smede, maskinarbejdere og slibere, når de forlod værket i lange kolonner. Synet af ham havde fået hendes hjerte til at danse.

Han havde bukket sig ned og bredt sine arme ud. Lugten af mystiske salte, varm hud og sved tilhørte ham, når han svingede hende rundt. Hun vidste, at han blev kaldt navne. Volvo Erik, den fine Ludvigs søn. For hende var han bare far.

Nu lå de slappe arme der. Passivt langs den stive krop i hospitalssengen. 

Paralyseret stod hun, som var der en glasrude mellem hende og den virkelighed, hun betragtede. 

Sollyset pressede sig på, men blev bremset af et par beige gardiner. Et gyldent skær, som i en klassisk spillefilm, blandede sig med støvpartikler i luften omkring en lille sprække i gardinet. En enkelt smal solstribe lagde sig diagonalt over sengen, fortsatte videre ned på gulvet og stoppede brat foran hendes slidte skonæser. Hun fulgte striben med øjnene.  

På en stol til højre for sengen sad hendes mor. Hun smilede svagt og viftede hende nærmere.

Det meste af eftermiddagen havde Maja brugt på at plukke den forårsbuket, hun knugede i hånden. Påskeliljerne var endnu ikke sprunget ud. 

Hun iagttog buketten og tænkte, at blomsterne aldrig nogensinde ville åbne sig.

Tænksomt lagde hun hovedet let på skrå og nærstuderede hans hovedskal. Hvorfor han hverken havde plaster eller forbinding omkring hovedet, forstod hun ikke. Derfor antog hun, at skaden måtte være en revne gemt inde bag panden. 

Et vindpust tog et håndfast greb i gardinet og lukkede et strejf af forår ind på stuen. Det var næsten befriende, da stilheden blev brudt af en høj, blond kvinde i hvidt. Hun skubbede døren til bag sig og gjorde en venlig gestus frem mod Maja. 

- Goddag. Hvis jeg ikke tager fejl, må du være Maja. Jeg hedder Karen.

Tøvende tog Maja sygeplejerskens fremstrakte hånd. I håb om at blive befriet fra buketten, rakte hun den en anelse frem. Hver eneste påskelilje var nøje udvalgt og plukket. Men nu var buketten blot en samling ligegyldige stængler, hun var lykkelig over at slippe af med.

Karen tog imod og gik ud på gangen for at finde en vase.       

Maja trådte sig selv over tæerne og pressede fortænderne så hårdt ned i underlæben, hun kunne. Hvorfor lod han bare som ingenting? Det var jo hende - Maja, der stod lige her! Turde hun bare, ville hun krybe op i sengen til ham. Hun længtes efter at fortælle ham, at hun kunne slå vejrmøller og læse svære bøger. I stedet blev hun stående. Ubevægelig og tavs. 

Et nyt vindpust satte gardinet i bevægelse.

Maja hev ny luft ind. Mellem to åndedrag blev hun pludselig klar over, hvordan det var fat. Tanken om bedrag var helt ny, selvom hun de sidste måneder konstant havde været vidne til rynkede pander og dæmpede stemmer, når de voksne talte i hendes nærhed. Latter og gråd forstod hun, men alt det, der lå midt i mellem, havde ikke været til at blive klog på. Nu forstod hun, hvad de voksne havde forsøgt at skjule. Foran hende i hospitalssengen lå en nøjagtig kopi af den mand, hun engang havde kendt som sin far.

Beslutsomt drejede hun omkring og forsvandt ud af stuen i løb. Midt i hastværket glemte hun at se sig for og strejfede et rullebord med kaffekopper. Smidigt navigerede hun udenom, mens en sygeplejerske råbte, at her skulle man gå - ikke løbe! 

Gangen mundede ud i et kvadratisk rum med fire elevatorer. Med flad hånd bankede hun hårdt på samtlige pile. Op eller ned. Det var lige meget. Halspulsåren dunkede på den tynde hals. Spyttet hobede sig op. Raseriet ulmede som en skælvende, undersøisk vulkan, indtil lyden af frustration undslap hendes læber og frembragte et ekko.

Det højloftede, tomme rum tog venligt imod, da det havde set lidt af hvert. En dyb, hjælpeløs gråd blev udløst.

Hjælpen kom bagfra, da moren greb hende i armen og tvang hende omkring. Uden at gøre modstand lod hun sig omfavne. 

I en regelmæssig rytme vuggede moren hende blidt, mens hun i korte stød snappede efter luft. Hendes grådkvalte strubelyde forsvandt ind i morens frakke.

Efterhånden som gråden stilnede af, begrænsede de sønderrevne hulk sig til en række dæmpede snøft. En stor, våd plamage kom til syne midt på morens frakke, da hun løftede hovedet. To oversvømmede øjne så op, mens hun fremsagde en indtrængende bøn. 

- Jeg vil hjem! 

Moren rejste sig og trak et lommetørklæde op af tasken. Hun spyttede let ned i det for at tørre gråd og snot væk fra det opløste ansigt. 

Under helt andre omstændigheder havde Maja gjort modstand og kommenteret den overdrevne lugt af parfume. 

Sammen lod de sig opsluge af elevatorens røde gab, da dørene langsomt gled i. Besøgstiden var alligevel snart forbi. 

*

Vasen med de sovende påskeliljer stod på sengebordet i Eriks øjenhøjde. Midt i al deres pragt var trompeterne i blomsternes midte blevet fuldt synlige.

Erik stirrede på disse forunderlige vækster. Der fandtes intet ord for dem i hans hukommelse. 

Karen var Eriks holdepunkt i tilværelsen. 

En strøm af lyde forlod hendes læber og fyldte rummet med en ubeskrivelig klang, som smeltede sammen i beroligende toner. Nærmest som en klaversonate  med flere satser, akkompagneret af violiner. 

Karen var høj med smalle skuldre, brede hofter og langt hår samlet i en tyk hestehale. I flere år havde Karen taget sig af adskillige patienter med apopleksi og andre varige hjerneskader, der krævede særlig rehabilitering.

Omhyggeligt madede hun Erik med skeen og tørrede ham om munden med vaskekluden, når han vendte hovedet bort og signalerede, at han var mæt. Som et spædbarn var han afhængig af hendes omsorg og pleje.

Når hun havde fri, følte han en tiltagende uro. Andre sygeplejersker tog over, men sang aldrig samme melodi. 

- Sikke en sød datter, du har, sagde hun og fortsatte ned mod ham:

- Hun har plukket blomsterne til dig. Prøv at se. Er de ikke smukke? 

Hun gav hans hånd et lille klem og stak næsen hen mod påskeliljerne. 

- Når vejret bliver bedre, skal vi ned i haven, så du kan få noget farve i kinderne.  

Eriks mørke, undrende øjne fulgte Karen overalt i rummet. Selv den mindste bevægelse observerede han med et analyserende udtryk. 

Denne eftermiddag var der sket noget uforklarligt. Et par glasklare, blå øjne havde stirret på ham fra afstand. Måske var det måden, den lille havde kigget på, der havde fortalt ham, at hun forlangte noget. Hun havde været der og var fløjet igen som en tavs spurv på kort visit.

Erik bevægede hovedet. Hans blik stoppede ved glasset med sugerøret på sengebordet. Han var knastør i munden, men et anstrengende forsøg på at løfte hånden mislykkedes. Armen forblev død som en klump urørt fars.

- Nu skal jeg, sagde Karen nærmest telepatisk og løftede hovedgærdet.

Med den ene hånd omkring nakken støttede hun ham, mens hun holdt glasset med sugerøret tæt op til hans mund. 

Famlende lukkede han de tørre, sprukne læber omkring sugerøret. Små mængder af vand forsvandt i forsigtige ryk fra glasset. 

- I morgen starter din genoptræning. Du skal allerede være klar til fysioterapeuten klokken ni. 

Erik studerede de smukke buer på Karens overlæbe, mens hun sænkede hovedgærdet og puttede dynen godt ned omkring den lange, magre krop. Hun strøg ham let over panden og etablerede øjenkontakt. 

- Godnat, Erik. Kan du sove godt? Så ses vi igen i morgen. 

Eriks øjne fulgte Karen helt til dørs. For en stund blev han overladt til sig selv og sine dæmoner, indtil trætheden overmandede ham. Inde i det gråsorte mørke, brød et par lysende, blå øjne igennem. Han kæmpede for at fastlåse billedet, men det forsvandt lige så hurtigt, som når et uventet vindpust pludselig slukker flammen på et stearinlys, og alt bliver bælgmørkt.

*

Mørket havde drevet lyset på flugt. Majas mørke hår lå udslået i en vifte og dækkede det meste af en sofahynde. Søvnen var urolig og fuld af trængsler. 

Hanne sad på kanten af sofaen og betragtede sin datter. Fandens osse! Et lille menneske i en penibel situation. At tage Maja med ind til Erik havde ikke tjent det formål, hun havde håbet. Tværtimod skulle hun nu leve med barnets smerte oven i sin egen. 

Siden de var kommet hjem, havde Maja ikke sagt et ord. Tavsheden var hendes våben. Hun havde haft et udtryk som et såret dyr ramt af et vådeskud, der trak sig lidende i skjul. Ludvig havde givet Maja uforbeholdent megen opmærksomhed, men den slags faldt hun ikke for. Ikke i dag. Uden tøven havde hun afvist alle mulige forsonende forsøg på opmuntring. Hverken billedlotteri eller sorteper kunne mildne omstændighederne. Else havde lavet grydestegt kylling og stegte æbler med flødeskum til dessert for at glæde Maja. Men i aften havde Maja blot hakket et enkelt æble i stykker og efterladt resterne i en moset rodebunke midt på tallerkenen.

Hanne lagde hånden på datterens hoved og glattede det mørke hår.

Dengang Hanne havde offentliggjort graviditeten, havde Erik i sin lykkerus kaldt det ufødte barn Jakob. I glashytten havde han spenderet en omgang til gutterne, mens han havde annonceret, at fjerde generation i rækken af glasmagere var sikret. 

Men på en regnfuld novemberdag var det sket, at Erik var blevet præsenteret for en lille datter. Selvom han havde foregivet at være glad, havde han haft svært ved at skjule skuffelsen. Det havde været åbenlyst for enhver, som kendte ham. Pigenavne havde ingen af dem på forhånd gjort sig særlige tanker om. Derfor havde det nærmest været en befrielse, da den gamle Ludvig kom med svaret. Spekulativt havde han stået bøjet over vuggen og kigget med det venstre øje, mens glasøjet i højre bare havde set til. Maja, havde han sagt. Det var så tilpas kort, at hun hurtigt kunne lære at skrive sit navn. Og eftersom der ikke havde været nogen indvendinger mod det, blev det, som den gamle havde bestemt. 

Efterhånden som bladene i kalenderen var blevet vendt, havde den lille Maja ageret uanfægtet og havde sendt adskillige smil til manden, de kaldte far. Og i takt med sneen og frosten udenfor var Erik tøet op. Følelsen havde overvældet ham og gjort ham svag om hjertet. Og som lyset havde fortrængt mørket og bragt sommeren helt ind i boligen, havde Erik travlt med at komme hjem efter fyraften. Forventningsfuldt havde han åbnet døren ind til stuen. Var Maja mon vågen? Eller sov hun? Uden at se direkte på hende havde han kysset Hanne, mens hans øjne havde søgt barnet i kravlegården. 

Til lyden af John Mogensens rustne værtshusstemme havde han danset hen over stuegulvet med Maja højt hævet på armen. En fast rutine af den slags, der kunne få enhver mor til at føle sig overflødig. 

Som årene gik, skete det uundgåelige, at Maja blev lidt af en drengepige med hul på knæene og fletninger, der kun sad pænt det første kvarter. 

Lige fra toårsalderen havde Erik udstyret datteren med racerbane og gokart, hvilket hun til Eriks store fryd havde håndteret, som havde der stået Jakob på dåbsattesten.  

I timevis kunne hun underholde sig selv i garagen. Kørte vaskeskind gennem vridemaskinen, mens Erik pudsede og justerede den røde Volvo Amazon med de forkromede fælge.   

Hanne satte sig i benenden af sofaen og trak benene op under sig. Hendes blik faldt på sofabordet, hvor en rubrik på ugens forside af Hjemmet fangede hendes opmærksomhed. Under et billede af en kvinde stod der med fede typer; Ingen er nogensinde fortabt.

Hanne bladrede og læste artiklen om kvinden, der havde mistet både mand og to børn i et trafikuheld. Beretningen greb Hanne om hjertet. Det var hende en gåde, hvordan noget menneske kunne finde styrken til at leve efter så tragisk en hændelse. Det var kvinden selv, der havde kørt, da en modkørende bilist var faldet i søvn og havde pløjet dem ned.

Manden og de to drenge på tre og fem var blevet dræbt på stedet. 

- Ingen er nogensinde fortabt, mumlede Hanne for sig selv. 

To år efter ulykken anskuede kvinden tragedien som en skæbnesvanger, forudbestemt hændelse, hun havde måttet gennemleve for at blive et bedre og mere komplet menneske. Først derefter havde kvinden forstået meningen af at leve livet, stod der. Tænk engang!

Hanne drejede vielsesringen et par omgange. Et eksperiment svirrede i hendes tanker. Var hun mon selv sat på en prøve for at revurdere sin tilværelse? Tanken var for syg til, at hun lod den gro. Hun kylede bladet fra sig i sofaen og rejste sig for at tænde mere lys.

Hun så sig omkring i stuen. Kontrasten mellem den moderne indretning og den trange, lavloftede arbejderbolig var iøjnefaldende. Lænestolen i hvidt læder, palisanderbordet, ryatæppet og murstenstapetet gav stuen et tidssvarende udtryk.

Gennem længere tid havde de sparet og lagt penge til side. Erik købte helst kontant. Akkorderne og indtjeningsmulighederne i glashytten var gode. Det kunne godt betale sig at bestille noget. 

Derudover var der en ekstra omsætning i det, der i glasværkssprog blev kaldt fusk. Efter fyraften hændte det, at de blev og fremstillede nogle farverige figurer. Som regel var det fisk, fugle eller andre smådyr, Erik fremstillede og solgte til turisterne i pauserne. At fuske var ikke i tråd med reglementet, men så længe alle passede hver sit, så værkføreren igennem fingrene med den lyssky gesjæft.

På den høje teaktræsreol stod eksemplarer af farverige glasdyr, som Erik havde fremstillet til sin datter. Den sorte hingst midt i samlingen var et sandt kunstværk.