Titelblad

David Sparrevohn Mørck

Forbrydelsen i Jelling

mellemgaard

Kolofon

Forbrydelsen i Jelling
© 2016 David Sparrevohn Mørck og Forlaget mellemgaard

Redaktør: Jakob Krohn
Grafisk produktion : KWG Design, Odense
Grafiker: Sabine Puk Sørensen
Forsidebillede: Hans Ole Matthiesen, Kongernes Jelling

ISBN 978-87-93420-69-4

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner,
der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de
i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte uddrag
i forbindelse med anmeldelser.

www.mellemgaard.dk

Til de fire små
Tovi, Mads, Emma & Tonje

PROLOG

(David)

Han prøver på ikke at tænke for meget over det, men der er dage …

I går sad han der igen, på den italienske restaurant i Odense midtby. Den umådeligt fede kvinde, der sad ved siden af ham med de latterlige store briller og pindsvinefrisuren, er hans kone. For fed til at blive insemineret, og så fed at dét var nødvendigt for at få børn. I stedet var det efter en slankekur med kortvarig effekt lykkedes dem at adoptere. To drenge fra Afrika, hvis fremtid ellers havde været uvis. De er begge teenagere nu, smukke, perfekt dansktalende og under uddannelse. Så hvad er han skyldig i?

Der sad de og stoppede i sig på hans regning uden at se i hans retning, endsige tale til ham. Men svine ham til overfor den fede gris som var han ikke til stede, dét kunne de som altid.

Og så lige svigermor. Mere stramtandet og disciplineret og derfor mere trimmet end sin datter. Allernådigst havde hun nedladt sig til at spise pizza med fingrene, mens hun med falsk ro afslørede sin kroniske utilfredshed ved at vippe hektisk med den ene fod.

Der var en tid, hvor det ikke betød noget for ham, at hans kone var tyk. Ikke engang da hendes kropsvægt nåede op på det dobbelte af hans. Det er ikke hendes form, han hader, men den mængde usympatisk dumhed, der med tiden har fyldt den op.

Drengene og svigermor havde valgt efter egne præferencer, mens grisen havde bestemt, at han skulle være med på to delepizzaer. Da han var begyndt på den, der stod foran ham, havde hun stoppet ham med en pegende finger og foragt i stemmen.

”Er du begyndt på den, vi skulle dele?”

Han havde skåret en smule i den ene side af den forbandede pizza og må have set uforstående på hende, for hun havde stirret ondskabsfuldt tilbage over monstrummet af et brillestel og gentaget sit spørgsmål.

Et øjeblik var noget ved at briste i ham. Han følte en pludselig trang til at smadre sit glas i grisens ansigt, give drengene hver deres finger og stille sig skrævende op og pisse svigermor i skødet.

Han havde selvfølgelig intet gjort udover at pege forklarende på de 99,9 procent urørt pizza.

Hun åd sin egen.

Og nu dukker tanken så op igen. Hans liv er ad helvede til!

Han ser sig selv i spejlet bag den låste dør. Halvtreds år gammel, lidt under middelhøjde og med hjælp fra en skraber fuldstændig skaldet. Når han, som nu, er solbrændt, giver de intellektuelle briller og det tætklippede skæg ham en vis velplejet maskulinitet, som han dog ved, at han ikke lever op til. På arbejdet bliver han respekteret for at have en familie, der gør ham i stand til at rapportere om feriemål, svigermor fra helvede, ha-ha, og børnenes resultater i skolen eller til sport. Men det er respekt på et falsk grundlag. Familien tager hen, hvor grisen siger de skal, svigermor er en joke på hans bekostning, og ærlig talt så han hellere drengene fejle en gang imellem … bortset fra at han så ville få skylden!

Hvordan er han endt her? Han er ikke ubegavet, tjener en pæn løn og har sunde interesser. Så har han ikke troet nok på sig selv?

Han lader det kolde vand fra hanen fylde sine hænder og dypper sit ansigt. Den sidste rest af træthed forlader ham, og han ser på uret. 8:33. Han skal holde et foredrag klokken 16:30 på biblioteket i Silkeborg. Det er alt for tidligt at tage af sted, men grisen ved intet, tror bare at han tager på arbejde.

Han har prøvet det en gang før, da en lokal bogcafé søgte glade amatører med noget på hjertet til at holde uformelle foredrag. Kollegaerne har ofte rost ham for hans historiske viden, affødt af hans interesse for vikingetid generelt og trelleborge specifikt. De er selvfølgelig novicer og nemme at imponere, men da han havde fået overskredet sin grænse ved at tilmelde sig i bogcaféen, var det faktisk gået godt. Flere novicer ganske vist, nogle unge, letpåvirkelige autonome typer, der bare hyggede sig og viste respekt ved at stille standardspørgsmål og nikke tankefuldt til de åbenlyse svar.

Og han havde nydt det.

Caféens ejer havde gjort ham opmærksom på en serie af arrangementer på Silkeborg Bibliotek, hvor man som ikke-professionel forelæser kunne komme til orde, hvis man blev udvalgt af biblioteket.

Han havde mailet et oplæg og et kort resumé af sit løst gennemarbejdede foredrag og havde forbløffende hurtigt modtaget et positivt svar med fastlagt dato og klokkeslæt og et løfte om lån af en overheadprojektor.

Dagen i forvejen har efterladt ham i råddent humør, men den planlagte tur til Jylland ligger foran ham som lidt af et eventyr, og han mærker en flig af optimisme. Måske det kunne blive et vendepunkt. En hel dag, hvor ingen ved hvor han er. Måske kunne han støde på en kvinde, der selv tog initiativet. En der fandt ham intelligent og behagelig? Han forestiller sig, at skulle muligheden opstå, så kunne han forlade grisen og drengene på et splitsekund. De nærer ingen varme eller ægte følelser for ham, så hvad er det, han skylder dem?

Han ved dog godt, at det ikke er så simpelt og at den imaginære, initiativtagende kvinde blot er et fantasiprodukt af hans altomfattende ensomhed. Dét er dog en viden, han forstår at udelukke fra sine tanker, som når han en sjælden gang føler sig godt tilpas i dagligdagen, fordi han formår at negligere den sandhed, der omgiver ham. Så han fastholder fantasien mod bedre vidende, undgår at kigge på sit triste ansigt i spejlet og smiler indvendigt.

Igen for ikke at vække mistanke tager han kun bilen ned til stationen. Han kunne køre hele vejen over, men han er blevet enig med sig selv om, at grisen sandsynligvis holder så meget øje med kilometertælleren, at hun kunne fange ham i løgnen. Alene tanken sender en ubehagelig gysen ned langs hans rygrad.

Er det virkelig kommet dertil, hvor han er bange for hende? Uanset hvad, så magter han ikke en eneste konflikt mere, før han må tage hele ægteskabet op til overvejelse! Men hvorfor gør han det ikke bare nu? Skrider og får et liv? Ikke på grund af drengene, så meget ved han. De foragter ham, og skulle han endelig blive en far for dem, var det måske lige netop karakter, han skulle vise? Så er det angst for springet eller rædslen ved den blotte reaktion fra grisen, der afskrækker ham?

Et sted i huset må drengene være i gang med at gøre sig parate til skolen og grisen sover garanteret, så han siger intet til nogen, forlader huset og kører til stationen.

På en underlig måde umyndiggjort sætter han sig på en bænk på perronen og venter på toget. Han kan ikke huske, hvornår han sidst har fravalgt bilen.

En flot ung pige stiller sig op nogle få meter væk, og et øjeblik glemmer han sin alder og fantaserer sig til en situation, hvor han kunne komme i kontakt med hende uden at afsløre sig som en desperat gammel mand.

Pigen tænder en cigaret, hvilket kortvarigt frastøder ham, men så får de øjenkontakt, og hun sender ham et smil, som straks forstærker fantasien. Han er lige ved at sige noget til hende, da en lige så køn og perfekt teenagedreng kommer ned ad trappen og går hende i møde.

Han vender blikket, inden de kysser.

Under turen til Skanderborg, hvor han skal skifte tog, læser han arbejdsrelaterede papirer igennem. Hvis han læste foredraget, eller rettere stikordene til det foredrag, der primært befinder sig mellem hans ører, ville han blive pinlig bevidst om alle hullerne i den viden, han godt er klar over er mangelfuld. Men det skal nok gå. Han er heldig, hvis der overhovedet dukker nogen op for at lytte!

I Skanderborg bliver han alligevel nervøs. Det, der skulle være et befriende eventyr, har vist sig trivielt og patetisk. Unge piger? Hvem fanden tror han, at han er? Hans chance er forpasset. Han er i fin form, men kunne være bedstefar til pigen på stationen. Hvis han skal finde én, skal han være glad, hvis ikke hun har klippet alt håret af, fået stålbriller og en ækel lille læderrygsæk i et misforstået forsøg på at få en elefantryg til at virke tilforladelig smal.

I nogle sekunder er han ved at bryde sammen i savnet efter en hånd, der kærligt ville klemme hans, men han distraherer sig selv og stiger på toget mod Herning.

Stationen i Silkeborg ligner til forveksling enhver anden station i en middelstor dansk by, men det bibliotek, der efter en kort gåtur møder ham, er supermoderne, hyggeligt, friskt og velbesøgt, hvilket fremprovokerer et nyt anfald af nervøsitet.

Hvad hvis han falder helt igennem? Er Silkeborgegnen ikke kulturelitens højborg i Jylland? Han afviser tanken. Det var da for fanden glade amatører de søgte!

Der er længe til det aftalte møde med en bibliotekar ved navn Karin, så efter at have tjekket hele biblioteket ud går han op på byens torv. Det er første gang, han er der, så alt, hvad han ved, kommer fra nettet.

Det går op for ham, at bymidten stort set kun består af torvet og fire korte gågader, der alle løber ud i ingenting. Atmosfæren synes fin nok, men udvalget af butikker er forudsigeligt, og han ser ingen gamle huse og kun få stemningsskabende spisesteder og caféer. Det er typisk juni-lunt, uden det med nogen ret burde kunne kaldes sommer, og han sætter sig ved et bord udenfor en café med en smal facade.

Han er lige ved at bestille den sædvanlige caffe latte, som grisen insisterer på at de skal drikke, men føler sig pludselig så latterlig, at han ombestemmer sig til et glas øl.

Folk passerer tæt forbi på gågaden, men han ser dem ikke, fortaber sig i sin ensomhed og et nyt savn. Hans far døde for flere år siden, og selv om denne på mange måder havde været hans nærmeste fælle, føles farens død så fjern og uvirkelig, at han skal gøre sig umage for at føle noget ved tanken. Den han nu, som ynkelig halvtredsårig, savner, er sin mor. Hun lever stadig, men han ved ikke, hvem hun er. Hvorfor var hun der ikke til at fortælle ham, at det ikke er ligegyldigt, hvem man gifter sig med? At det ikke bare gælder om ikke at være alene. Og hvorfor er hun der ikke nu, hvor han føler sig som et barn?

Han tænker på, hvordan grisen reelt er som mor for drengene. Elendig og uduelig, det er han sikker på, men hvorfor har de så valgt hende fremfor ham? Han er glad for, at de har gjort det. For sig selv tør han indrømme, at han nok ikke elsker dem mere. Har han nogensinde gjort det, som han burde? Hende hader han. Ingen tvivl.

Han føler trang til at græde og får den infantile tanke at ringe til sin mor. Men har han brug for det nederlag, der ville følge?

Han sidder længe over øllen, slipper tankerne om moren og gennemgår i stedet de stikord, han har nedskrevet til foredraget. I det mindste lyder overskriften nogenlunde. ”Danmarks trelleborge og runesten”. Men han frygter, at nogen vil spørge ind til Glavendrupstenen eller andre mindre kendte, men betydningsfulde runesten, for de eneste han har tænkt sig at nævne er de to oplagte i Jelling, og ”Danmarks trelleborge og Jellingesten” var bare ikke en mulighed.

Aftalen med bibliotekaren er pludselig ikke så langt væk, og han mærker en begyndende uro. Øl nummer to hjælper lidt på nerverne, og til sidst rejser han sig nogenlunde fattet og bruger den sidste tid på at følge strømmen op og ned ad de korte gågader.

Han er tilbage på biblioteket i god tid, men spørger alligevel med det samme efter Karin, der viser sig at være en sympatisk kvinde, der straks får ham til at føle sig velkommen ved smilende at række hånden frem.

”Karin.”

”Victor. Victor Bogø.”

Engang var han irriteret over, hvor ofte folk skeptisk skævede til ham og tøvende spurgte ”Victor Borge?”, men nu gør han sig faktisk umage for at tale så tilpas uklart, at den velkomne misforståelse genopstår. Han når også lige at føle sig skuffet over den udeblevne reaktion, inden det går op for ham, at bibliotekaren selvfølgelig er mødt velforberedt op.

”Velkommen til,” siger hun og inviterer ham til at sidde ved et af de fem caféborde ved kaffe- og slikautomaten.

Han bekæmper sin spontane flugtreaktion og sætter sig overfor hende.

”Føler du dig parat og velforberedt?”

Spørgsmålet er det sidste, han husker inden han pludselig står på det lave podie med otte rækker stole foran sig og ikke kan huske et ord af sin indledning. Som den første skoledag, hvor man ikke fatter, at den uendelige sommerferie allerede er forbi. Den følelse han altid har frygtet på sin dødsdag.

Lokalet er lyst, venligt og inspirerende, med musik, film og lydbøger nærmest og skønlitteraturen i det tilstødende lokale. Sæderne foran ham er gråmelerede, hvilket ses på de få tomme sæder. Faktisk er der dukket flere mennesker op, end han er komfortabel med, og lige nu er han ikke engang komfortabel med selv at være til stede.

Publikum er flankeret af to bibliotekarer, der med brede orange nøglebånd om halsen har vist de interesserede på plads. En af dem træder i baggrunden, den anden kommer hen til ham.

”Du må hellere starte med at teste mikrofonen.”

Han har fået fastgjort en spinkel mikrofon omkring højre øre, og rømmer sig nu lidt for pludseligt og højrøstet.

”Jeg håber, at I alle kan høre mig?” får han udstødt, og enkelte publikummer nikker taknemmeligt, mens flere bekræfter verbalt.

Og så er han pludselig i gang.

”Mit navn er Victor Bogø, og jeg har valgt at tale lidt om de danske trelleborge og runestenene i Jelling. Deraf selvfølgelig titlen på dette forhåbentlig uhøjtidelige foredrag. Hvis I undervejs har nogle spørgsmål, så kan I lige markere, og så skal jeg gøre mit bedste for at svare.”

Han holder en lille kunstpause for at sikre sig, at spørgsmålene ikke allerede står i kø.

”Grunden til, at dette emne er nærliggende for mig at tage hul på, er, at jeg er optaget af, hvad der gør mig dansk. Er vi blot børn af Christian den 4., H.C. Andersen og Stauning, eller skal vi længere tilbage? Og i så fald, hvor langt? Hvor langt skal vi tilbage for at finde vores sande rødder? I vikingetiden havde danerne allerede i århundrede været udsat for kraftig germansk påvirkning og interaktion, norsk, svensk og slavisk indvandring, blevet udvandet som danere af ægtepagter med magtfulde familier uden for landets grænser og af de store mængder importerede trælle, som de også formerede sig med. Men skal man trække en streg et sted, blev det for mig omkring tiden for Jellingestenene, for når man snakker om landegrænser, så er det jo på disse Jellingesten man for første gang ser navnet Danmark. Derfor kalder man dem også Danmarks dåbsattest.”

Nede bagest fanger hans blik en bevægelse. En yngre, muskuløs mand med tatoveringer på underarmene vifter med en gulgrøn folder eller tynd bog. Bogø stopper talestrømmen og slår lidt ubestemt ud i retning af manden.

Manden kigger sig omkring som for at fastslå, om det er mest passende at rejse sig, og uden åbenbart at blive klogere, begynder han at tale, halvt siddende, halvt stående.

”Jeg har undret mig lidt over, hvad det er for en dåbsattest, der menes? Gorms sten, den, han rejste over Thyra, er jo i sagens natur den ældste, så det er den, der først nævner Danmark. Men Gorm var hedning … eller asatroende, whatever, så dét, at han nævner Danmark, kan vel næppe kaldes en dåb? Og så er der kun Harald Blåtands senere påstand tilbage, der måske nok er en slags dåb, men vel ikke noget, man i følge den første sten med nogen ret kan kalde et lands fødsel?”

”Påstand?” spørger Bogø dumt, og ved det straks.

”Ja, om at han kristnede danerne!”

”Arh, at kalde det en påstand er måske lidt for kynisk?”

”Ja, undskyld, jeg ville egentlig ikke afbryde,” mumler manden og sætter sig helt, men fortsætter så alligevel.

”Men hvis Danmark blev samlet under en hednings overherredømme, er det så ikke en hån at kalde landet kristent ganske få år senere?”

”Interessant pointe, men uden at være religiøs ser jeg det nu ikke på den måde. Samlet set repræsenterer begge sten dannelsen af Danmark og giver et billede af en voldsom religiøs brydningstid mellem den gamle tro og den nye kristendom.”

Godt tilfreds med sit svar, der burde lukke enhver diskussion, bliver han alligevel grebet af forvirring over spørgerens tilgang til emnet, og inden han får samlet tråden op, ser han igen det grøngule hæfte vifte i luften.

”Ja?”

”Nu er det jo ikke sådan, at den gamle tro, asatroen, sådan af mystiske årsager opstod i den skandinaviske muld ved jordens skabelse. Den kom sandsynligvis med sarmatiske rytterfolk, som grækerne i øvrigt beskrev som høje nordiske typer, selv om de stammede fra nutidens Iran, så måske de var fjerne slægtninge til østgoterne, der så at sige vendte hjem? Nå, men ved vikingetidens begyndelse, hvis man overhovedet kan snakke om en så brat overgang, var asatroen altså ikke fremherskende, og først med asatroen blev det aktuelt at snakke om overjordisk frelse. Før dét kunne man måske kalde religionen en cyklisk forfædredyrkelse, der vel ret beset ikke er en religion, mere end en simpel forestilling om reinkarnation er det?”

Bogø kigger nærmere på manden, der på trods af den moderne frisure og de brede skuldre nok er en del ældre end først anslået, og forbander ham. Hvad fanden er hans agenda? Men okay, så ser vi, hvor holdbar du er!

”Ja, det falder jo lidt udenfor det emne, jeg havde annonceret, men det er da super fascinerende! Har du noget at tilføje?”

Der opstår en smule forventningsfuld uro blandt publikum, og især lægger Bogø mærke til et markant skift hos en vel nok femogtyveårig, pakistansk udseende mand, der med sit klassiske skæg allerede har vækket opmærksomhed. Pakistaneren vender sig helt rundt og kigger på manden med de mange indvendinger, og Bogø lægger mærke til et stort foldet ark papir under hans jakke. Papiret bliver nu fundet frem og lagt i skødet.

Manden nede bagved virker pinlig berørt, mens resten af publikum synes at nyde situationen.

”Det undrer mig bare, at hver gang, vi snakker tidlig vikingetid, så bygger vi ethvert aspekt på idéen om en grundfæstet Odin-Thor-kultur. Men selv navnet Odin kommer sandsynligvis fra den sarmatiske høvdingebetegnelse Wu Din. Sarmaterne giftede sig i stort omfang ind i germanske stammer, blandt andre sakserne, og i disse slægter opfattede man Wodin som stamfader. Selv Odins ene ravns navn, Hugin, kommer efter alt at dømme fra det germanske ’hugjan’, så at gøre Odin eller asatroen til noget specifikt nordisk holder ikke!”

”Du virker meget velorienteret, men hvilken konklusion mener du, vi må drage af dette?”

”Ja, det må jo være op til en selv, men for mig at se kan man udlede, at asatroen, ligesom kristendommen, kom til udefra, og selv om troen hurtigt blev et magtmiddel til undertrykkelse, kan man ikke tvinge folk til virkelig at tro, så jeg mener, at vikingerne i det store hele var ateister.”

Hele forsamlingen vender sig forventningsfuldt fra manden til Bogø, der selv er ved at blive grebet af det uventede indlæg.

”Nu har man jo fundet omkring tusind genstande i form af thorshammere. Det tyder vel på en slags gudedyrkelse?”

Publikum vender sig igen. Med militant præcision.

”Ja, en slags. Døde vi alle her og nu, ville man også kunne finde amuletter, uden det har noget med religion at gøre. Jeg har selv en thorshammer! Men ude omkring ville der også være figurer fra Star Wars, plakater med nøgne kvinder eller Che Guevara, armbånd fra Pandora og malerier af Kvium. Intet af dette opfatter vi selv religiøst. Og har man udgravet førkristne, tydeligt religiøse bygninger i Norden? Nej! Og udover mønter med et stiliseret odinsymbol, hvor mange odinikoner har man fundet? Næsten ingen! Da man for nyligt fandt en lillebitte figur, der måske forestiller Odin, var det en sensation. Det, jeg siger, er, at vikingerne tillod andres religion. De tillod kristne kirker uden for byvoldene og støbte kristne kors i samme blok som Thors hammer, fordi religion ikke betød noget særligt. En tolerance de må have bitterligt fortrudt.”

Manden virker næsten manisk, og var det ikke, fordi han faktisk kunne have ret, ville Bogø afvise ham som en særling.

”Men jeg hører dig ikke afvise, at vanetro, asatro og kristendom påvirkede vikingetidens mennesker?”

”Nej, nej selvfølgelig ikke.” Manden ser pludselig bleg ud og kigger sig flygtigt omkring og rykker sig tilbage i stolen.

”Jamen, så er vi jo enige, og med mindre I andre vil blive her til i morgen, må vi hellere se at komme tilbage på sporet!”

Nogle stykker ler høfligt, og der lyder spredte, hurtigt uddøende klap.

Bogø rømmer sig.

”Men hvad er det vikingerne efterlod os udover disse runesten og spredte artefakter i jorden? På Nordøstfyn er der Ladbyskibet, der blev landsat og dækket af en høj for at gravlægge en lokal høvding, men det er, så vidt jeg ved, det eneste kendte skib, der er efterladt på land på denne måde, så det de især efterlod, dét vi nu er efterladt til at fundere over, er en række cirkulære borganlæg, også kaldet trelleborge. Man har indtil videre opdaget fire. Aggersborg, den absolut største, Fyrkat, Nonnebakken og den arketypiske Trelleborg ved Slagelse. Aggersborg ligger nord for Limfjorden, Fyrkat ved Hobro, Nonnebakken i Odense og Trelleborg som sagt nær Slagelse. Og når man ved, at der også er fundet lignende anlæg i byerne Trelleborg og Borgeby i Sverige, er det svært ikke at få den tanke, at vi mangler at finde en på Østsjælland, i Vest- og Sønderjylland og muligvis en i nærheden af Jelling, om end en mulig ringborg hér meget vel kan være overflødiggjort af en anden slags forsvarsværk og, eller, store troppekoncentrationer.”

En moden, velklædt kvinde, der sidder på en af de forreste stole, rækker hånden i vejret.

”Ja?”

”Mit navn er Mariette … jeg ville bare høre, hvad der får dig til at mene, at der skulle være flere borge end dem, der allerede er fundet?”

Bogø får fornemmelsen af, at spørgsmålet bliver fremsat for at få bekræftet noget kvinden allerede har en mening om, men han har været udsat for denne meget menneskelige adfærd for tit til at føle sig irriteret. Han lægger i stedet et ark papir på overheadprojektoren, tænder den, og højt på væggen bag ham dukker en stiliseret silhuet af Danmark og en del af Sveriges vestkyst op. Udover den markante Limfjord er det kun placeringen af Aggersborg, Fyrkat, Nonnebakken og Trelleborg, der er optegnet.

”Når man ser de fire kendte danske borges placering, giver det mening at antage, at der ikke skulle være mere end en dagsrejse fra forsvarsværk til forsvarsværk, og så mangler der et tilflugtssted her.” Bogø peger på området omkring Jelling med en blyant, der får et uldent omrids oppe på væggen, og flytter så blyanten til Køgeområdet, ”og her.”

Han lader projektoren stå tændt.

”Derudover kunne man forestille sig placeringer stort set langs hele vestkysten, måske især på Esbjergegnen, og da Danmarks grænser givetvis så anderledes ud dengang, kan der også have været anlæg på vejen ned til Hedeby i det nuværende Tyskland.”

Kvinden nikker bekræftende, hvilket bekræfter Bogø.

”Og Nonnebakken er et understøttende eksempel på, at der sagtens kan have været flere ringborge. Fordi man ikke tillagde volden nogen betydning, fjernede man de sidste fysiske spor så sent som i starten af nittenhundredetallet. Derfor kender man kun denne trelleborg fra enkelte illustrationer og skriftlige udsagn, vist endda fra selveste H.C. Andersen, men det må I nu ikke holde mig op på!”

Spredt, umotiveret hyggelatter.

”Men selv om disse borganlæg er et ikonisk levn fra vikingetiden, er de stadig omgivet af mystik.”

Han lægger en illustration af Trelleborgs grundrids på projektoren.

”Den cirkulære vold, de fire nord-, syd-, øst- og vestvendte porte og de storslåede langhuse placeret i fire karréer … hvorfor denne smukke præcision, der endda er ypperst fra luften? Hvem var fjenden, borgene skulle holde i skak, hvem byggede dem og hvornår?”

Han peger på den runde vold, de fire portåbninger og til sidst rundt på de seksten indtegnede langhuse, anbragt i karréer i perfekt symmetri, og holder derefter en kunstpause uden at vente svar på sine retoriske spørgsmål.

”Da Trelleborg ved Slagelse blev udgravet i 1930’erne havde man ingen mulighed for nøjagtig datering af anlægget, men i 1979 lykkedes det ved hjælp af dendrokronologi at placere både Trelleborg og Fyrkat i Harald Blåtands regeringstid, eller endnu mere præcist, i år 980-981. Da det er fastslået, at borgene i det store hele ikke blev benyttet efter år 1000, kan vi konkludere, at disse anlæg, på trods af de enorme ressourcer, de har krævet at bygge, ikke var i brug i mere end tyve år. Det gør dem ikke mindre mystiske!”

Tre arme ryger i vejret.

Han peger først ind midt i forsamlingen, på en kvinde med grøn velourcardigan og midterskilning i sit lange, løsthængende hår. Kvinden ser over på den tidligere spørger, og åbenbart inspireret præsenterer hun unødigt sig selv.

”Jeg hedder Kathrine … du nævnte noget om dateringen, som jeg ikke forstod?”

”Dendrokronologi?”

”Ja!”

Den ene af de to andre arme bliver sænket.

”Datering ved hjælp årringe … årstiderne varierer altid i temperatur, nedbør og så videre, og da gode vækstbetingelser giver brede årringe i træerne, eller øget vækst om du vil, og dårlige vilkår giver smalle ringe, kan man, ved hjælp af på anden måde dateret tømmer, finde overensstemmelser i de unikke serier af årringe og dermed foretage en ganske nøjagtig datering af gammelt træ. Og jo flere sekvenser af disse mønstre man får dateret, jo større bliver muligheden for at datere nye emner. Jeg er ikke nogen ekspert på området, men jeg håber, at mit svar gav mening?”

Kvinden svarer bekræftende, og med ganske stor modvilje peger Bogø mod manden med tatoveringerne, nede bagest.

”Ja?”

”Hvilke dele af Trelleborg var det, man kunne datere?”

Bogø foragter sin reaktion, men formår ikke engang at holde sin irritation ude af stemmeføringen.

”Hvad var det, du sagde, du hed?”

Manden ser et øjeblik forvirret ud.

”Det har jeg ikke sagt noget om?”

Bogø bliver overrasket af modspillet, men hans tøven bliver tydeligvis tolket som insisteren.

”David … jeg hedder David. Men hvilke dele var det, man kunne datere?”

”Tømmer fra broen over den ydre voldgrav og fra en palisade i den indre voldgrav. I hvert fald så vidt jeg er orienteret.”

”Men at datere på baggrund af disse stykker træ … er det ikke som at datere et bindingsværkshus ud fra, hvor gammelt stråtaget er?”

”Stråtaget?”

”Ja, skal det ikke skiftes efter 20-30 år?”

Publikum nyder helt åbenbart ordvekslingen, mens Bogø ved, at han er fanget på den forkerte fod og reagerer magtesløst.

”Så du mener at palisaderne og broen over voldgraven hyppigt har været udskiftet?”

”Nej, selvfølgelig ikke hyppigt, men Finn Rasmussen påviser i sin bog, Nyt syn på trelleborgene, at konstruktionen af i hvert fald Trelleborg, og dermed sikkert også de andre borge, blev påbegyndt allerede i starten af syvhundredetallet i den første af op til seks faser. Derfor må det fundne tømmer stamme fra en udbygning eller fornyelse af Trelleborg omkring år 980. Der er ingen mystik i hans konklusioner, kun almindelig anerkendt arkæologisk deduktion.”

Bogø bander indvendigt. Er det ikke hans typiske fucking held? Lige i dag skulle dette påståelige fjols dukke op og prøve at knække ham!

udbyggede

Publikum griner, men i begejstring, ikke spottende.

”Harald Blåtand? Også selv om den eneste skriftlige kilde, vi kender, der nævner lignende befæstninger, i 1040, påstår, at ’Svend befæstede sit rige med borge’?