De Skruppelløse

Af samme forfatter:

Pithoimordet

Krimiserien Marlin & Co:

Den Forsvundne Kendisdatter

Hittet, der dræbte

Dødens Stik

De Skruppelløse

Ole Nybo

Kriminalroman

Copyright © 2016 Ole Nybo

All rights reseved

Red. & korrektur: Writhers Aid by Susanne Jespersen

Omslag: Therese Buch-Andersen

ISBN: 978-87-93466-01-2

Dette er 1. e-bog udgave, 2016. Alle rettigheder forbeholdes. Fotografisk, digitalt, mekanisk eller anden gengivelse af denne bog eller dele heraf er kun tilladt med forfatterens skriftlige tilladelse ifølge gældende dansk lov om ophavsret.

De Skruppelløse udkom første gang i 2014 som paperback.

www.olenybo.dk

Facebook.com/OleNybo

Første del

Kapitel 1

Den Demokratiske Republik Congo

I den østlige del af Den Demokratiske Republik Congo - DR Congo, stod Arild i det tætsluttende mørke ude i en sump og trippede i den svampede bund. Der var så dybt, at han kun lige netop kunne have hovedet oven vande. Der var sort omkring ham. Han kunne høre Chisunba Chiremgos åndedræt lige ved siden af og en kvindes stilfærdige, bange gråd, ellers hørtes kun skuddene og skrigene fra landsbyen, der endnu engang var blevet overfaldet af Interahamwemilitsen, en 300 mand stor milits, der var flygtet fra Rwanda. De hørte under de ekstremistiske hutuer, der stod bag folkemordet i 1994, hvor 500.000 til en million tutsier og moderate hutuer blev dræbt, svarende til en tredjedel af alle tutsier i Rwanda. Da tutsierne igen havde overtaget magten, var Interahamwemilitsen flygtet med deres familier ud i skoven og kunne ikke vende tilbage til Rwanda. De boede nu i bjergene 50 kilometer væk og kom en gang om måneden og plyndrede og dræbte i landsbyen. Det meste var nu ødelagt i landsbyen Bushushu, hvor der boede 15.000 mennesker. Området var stadig besat af tutsi-regeringens militær, som jagtede de flygtende hutuer. De ville have Interahamwemilitsen fanget, for de var ansvarlige for mordet på 50.000 tutsier. Tutsi-regeringen kendte problemet med overfaldene og havde udstationeret soldater her, men de var alt for få og kunne intet gøre over for militsen. De stak ud i sumpen eller ind i skoven sammen med de beboere fra landsbyen, der kunne nå det, når militsen angreb. Arild mærkede noget på sin skulder. Han følte efter med den ene hånd og fik fat på en stor, klæbrig igle, der havde bidt sig ind i hans hud. Hans hoved var ved at sprænges, og halsen lukkede kraftigt om det skrig, der trængte sig på, da han opdagede den. Men han vidste, at hvis han skreg, ville han afsløre deres skjulested og bringe dem alle i livsfare. Det mørke vand, som bar på alle mulige ubehageligheder, var alligevel bedre end at være i landsbyen.

Han følte den bløde bund, der syntes at ville opsluge ham. Han sank længere og længere ned, så hver gang vandet nåede hagen, måtte han flytte fødderne et andet sted hen, som igen bød på nye overraskelser. Han følte situationen som fuldstændig surrealistisk. Det var så langt fra den tilværelse, han var vant til, som det overhovedet kunne være. Så langt væk, at hans hjerne havde svært ved at kapere og forstå situationen.

De hørte militsens biler køre igen, og der blev atter stille. Lidt efter gik de op af vandet og tilbage mod landsbyen. Der hørtes gråd fra Shamis hytte. Shami havde været en af Chisunbas, landsbyens øverste, mest betroede mænd, men han var blevet dræbt for en måned siden under et af de utallige angreb. De gik ind i hytten, med bange anelser. Shamis kone lå i en blodpøl. Hendes søn på halvandet år sad ved siden af og kaldte på sin mor. I hånden havde han den legetøjsbil, Arild tidligere på ugen havde givet ham. Den var sølet ind i moderens blod. Chisunba bøjede sig ned og tog drengen op, forsøgte at trøste ham ved at kramme ham og trykke ham ind mod sit bryst. Han gik ud af hytten. Arilds følelser væltede rundt inden i ham. Den voldsomme afmagt og totalt tyngende uretfærdighed var utålelig. Chisunba så tårerne i hans øjne.

”Det sker hver gang. Hvis kvinderne ikke når at flygte, bliver de voldtaget og måske skudt, og, hvis de overlever, er de ofte blevet smittet med HIV,” sagde Chisunba.

”Jamen, hvad med regeringen? Nogen må da gøre noget!”

”Situationen er fuldstændig grotesk, vi kan intet gøre. De soldater, vi har fået af regeringen, er for få og derfor ikke til nogen gavn, og soldaterne skal have mad og penge. Mange organisationer, blandt andet Globale Læger, kæmper for menneskerettighederne her i området, hjælper ofrene, forsøger at uddanne rådgivere og fredsmæglere, bygger skoler til børnene, men der er hårdt brug for vestlig hjælp. Derfor er vestlige fotografer og journalister som dig velkomne og nødvendige, så verden kan se vores situation,” forklarede Chisunba opgivende, mens han gik videre med den lille dreng på armen.

Andre var ved at pakke den døde mor ind i et klæde, så hun kunne gøres klar til begravelse.

”Vi har brug for, at krigen i Congo stopper, Mr. Arild. Vi har brug for, at man finder en løsning med militserne. Nødhjælp er blevet for farligt for os at modtage. Jo mere nødhjælp, jo flere overfald fra militsen.”

”Hvis der findes en gud, må der være nogen her, der har pisset på hans sukkermad.”

”... sukkermad?” spurgte Chisunba desorienteret.

”Ja, gjort ham rigtig ond i sulet,” svarede han og tænkte, at hvis der var en gud, så var han på da på overarbejde hernede i øjeblikket.

Landcruiserens dieselmaskine brummede tungt i tomgangen, da han omfavnede Chisunba til farvel.

Den uge, han havde været i landsbyen, fyldte tungt i hans sind. Han havde ellers set meget, men Afrika tog altid pusten fra ham. Håbløsheden lå som et tykt lag lava over det hele. Mulighederne for at løse konflikterne var så små. Ingen interesserede sig for det.

Han satte sig ind i landcruiseren ved siden af Nena, der kørte bilen. Den satte i gang, og han vinkede til Chisunba.

Vejen ud til hovedvejen var nærmest en sti i regnskoven. Områdets skønhed og frodighed og det vældige landskab var overvældende. Alligevel havde det fuldstændig mistet sin jomfruelighed og stod i åben kontrast til situationen hernede. Ufatteligt, hvad mennesker kan leve med, tænkte han og så for sit indre øje Chisunba tage drengen, der var sølet til af blod fra sin døde og voldtagne mor, mens han roligt forklarede om situationen. Tænk, at sådan en situation kunne blive hverdag! Arild følte den type vrede, der gør folk frustrerede. Den magtesløse vrede. Den dybe uretfærdighed. Hvorfor? Han knyttede hænderne.

”Vi må gøre noget!” sagde han til Nena.

Nena var leder af den lokale nødhjælpsafdeling og havde sørget for at få Arild og andre vestlige journalister til at dokumentere og beskæftige sig med problemet.

”Ja, det er blandt andet derfor, du er her. Du må gøre noget. Skrive.”

Hun smilede. Arild gennemskuede med en smule irritation, at han opførte sig ganske, som hun sikkert havde håbet på. ”Det er en voldsom oplevelse og kan godt give nogle traumer, men de forsvinder hen ad vejen.”

Han var ikke beroliget.

”Traumer! Tak, skal du have. Kan vi ikke tage ned til… æh, der må da være nogle lokale myndigheder, som kan sikre mere militær eller politi. Selvom militsen også har et kæmpe overlevelsesproblem, så foretager de da voldsomme og utilgivelige overgreb på landsbyen.”

Han kunne mærke blodet pumpe adrenalin rundt i kroppen. Han reagerede altid voldsomt, når han kunne mærke magtesløshed.

”Der er kun den lokale regeringsmand,” forklarede Nena. ”Så er det ham, vi skal have fat i!”

”Det har vi prøvet hundredvis af gange, det hjælper ikke,” sukkede Nena.

”Jeg har ikke prøvet, og jeg får ikke fred, før jeg har!” Han slog på døren i bilen af indestængt harme.

”Som du vil, men vi har mange timers kørsel foran os, prøv at sove lidt.”

”Jeg kan ikke sove nu. Fortæl mig lidt mere om forholdene hernede. Hvordan startede det hele?”

Nena kiggede på ham. ”Tja, det kan du da godt få at vide, vi har jo tid nok. Congo har været undertrykt, siden europæerne opdagede landet. Det var faktisk Stanley, ham med Livingstone, der officielt beskrev grundlæggelsen af den frie stat Congo. Fri og fri - ikke for afrikanerne i hvert fald. Da den belgiske kong Leopold d. 2. i 1885 fik Congo som sin private dyrehave, sendte han folk herned, sit kolonikorps, for at få bygget gummiplantagerne. Her skulle lokalbefolkningen arbejde gratis i tre til seks måneder om året. Der var streng disciplin. De, der ikke kom, blev fanget og fik hånden hugget af som straf. Det gjaldt børn som gamle. Ja, også, hvis de ikke leverede den fastsatte kvote af elfenben og rågummi. Man regnede ikke lokalbefolkningen for andet end vilde. Congofloden blev brugt som transportåre, og der var blevet oprettet en række handelsstationer langs floden. De lokale høvdinge skulle samarbejde, og de, som ikke ville, blev ganske enkelt slået ihjel. Samme flod blev i øvrigt også brugt til slavetransport dengang. Tusindvis af slaver blev transporteret herfra og ud til Atlanterhavet for så at komme til Amerika. Der var ekstrem høj dødelighed under transporterne, men det tog man ikke så tungt, der var jo nok af tage af. Dengang var der massevis af myrderier, og det har jo ikke ændret sig ret meget.”

Nena kørte uden om et hul i vejen.

”Så skete der det, at i 1908 blev resten af Europa ret træt af Leopolds regime i Congo, så landet blev en belgisk koloni i stedet for at være Leopolds private dyrehave. Først i 1960 blev Congo selvstændigt og kaldte sig Zaire. Den første præsident, han hed Lumumba, blev fjernet af den amerikanske efterretningstjeneste CIA. Herefter kom præsident Mobutu, der ledede landet i 35 år, men som alle andre afrikanske præsidenter uden at udvikle landet særlig meget og kun for egen vindings skyld. Han døde for nylig, og det bragte landet ud i en række borgerkrige med skiftende støtte fra nabolandene. I dag er her det hele: aids, børnesoldater, epidemier og sult. Faktisk kunne det være så godt, for Congo har store rigdomme. Diamanterne for eksempel, som der er stor kamp om naturligvis, et frodigt land, hvor der kunne dyrkes hvad som helst. Og ikke mindst Congofloden. Den kunne forsyne hele Afrika med energi, hvis dens vandkraft blev udnyttet.”

Han sad og funderede over det, Nena sagde, mens han kiggede ud på den enestående natur.

”Så underskønt og dog så djævelsk,” sagde han.

”Ja, det afrikanske paradoks.” Nena tændte sig en cigaret, tog et sug og blæste røgen ud. ”Tænk, engang. Her forleden var der rygter om, at der var kannibalisme i det nordlige Congo. Det undersøges af FN i øjeblikket.”

Han satte sig lidt op i sædet. ”Kannibalisme? Hvordan det?”

”Jo, det er pygmæerne. Du ved de små mennesker, der lever i regnskoven.”

”Ja, dem kender jeg godt. Spiser de hinanden?” spurgte han med væmmelse.

”Nej, nej, Arild. Det er styrker fra den Congolesiske Frihedsbevægelse, der har hyret pygmæerne til at skaffe sig mad fra regnskoven. Men hvis de ikke kommer med noget, så skulle der have været tilfælde, hvor soldaterne har skudt pygmæerne og spist dem i stedet for!”

”Tror du, det er rigtigt?”

”Tja, hernede kan alt ske. Man har en helt anden fornemmelse for menneskeliv og overlevelse.”

”Ja, der må være tale om stenalder contra moderne tid.”

”Ja, men den moderne tid har vundet indpas i form af alle afskygninger af våben. Det har forrykket magtbalancen og ødelagt enormt meget. Det er ufattelig let at destruere tingene. Det er meget nemmere at bombe i stykker end at opbygge. Mange års arbejde er gået tabt i de lokale krige. Alle er faktisk tabere.”

Landcruiserens stærke og alligevel blide summen lagde en beroligende stemning over Arild. Han faldt i søvn.

”Så er vi her!” Nena skubbede til ham. ”Øh, ja?”

”Vi er ved dit hotel nu.”

”Ok, hvad, øh..” Han kløede sig i nakken, ”… vil du med ind, en drink måske?”

”Nein, danke. Jeg skal ned på kontoret.”

”Nå ja, ok da, vi ses så, men kunne du ikke prøve at få arrangeret et møde med ham den lokale regeringsmand. Jeg vil gerne have hans syn på tingene med i min artikel”

”Jo, for min skyld gerne,” smilede Nena skeptisk.

Kapitel 2

”Arild Valentin Jensen, født i København, Danmark, journalist og fotograf. I mine øjne en forbandet turist!” hvislede politichefen. ”Tag ham med nu og gør ham klart, at sådan opfører man sig ikke hernede. Få ham ud!” Arild rejste sin muskuløse, men trætte krop. Han var 190 centimeter høj, velproportioneret, men havde lige fire kilo i ”overvægt”.

”Venlig mand, ham!” sagde han på vej ud af politistationen henvendt til Nena, som var kommet for at hente ham.

Hun kiggede anklagende på ham. ”Hvad i alverden lavede du i La Machete! Vi har ikke brug for døde fotografer, og især ikke når vi har ofret en formue på at få dig ud i områderne!”

Hun havde været i området i 10 år nu og havde taget 20 år på. Hun følte det som et kald at være nødhjælpsarbejder, havde hun sagt til ham. Det var i hvert fald et kald med store omkostninger, havde han tænkt, men det nyttede, fastholdt hun. I virkeligheden holdt man nok bare befolkningen kunstigt i live to, tre måneder længere i den situation, de var i. Men at det ikke var til diskussion hernede, vidste han godt.

De satte sig ind i bilen, Nena startede og satte i gang. Han sad ved siden af og studerede hende tankefuld, mens hun navigerede igennem trafikken af gående, lastbiler, cyklende, køer og faldefærdige biler, der kørte, som om deres sidste time var kommet. Hun var en smuk kvinde midt i 30´erne med et synligt ar over kinden, rank og aldeles stærk i troen på det vigtige i sit arbejde. Den tyske accent fornægtede sig ikke. Sollyset ramte hendes næseryg gennem bilvinduet, mens hun tavs kiggede ud. Han smilede, for sollyset gjorde hendes lidt hærdede udseende blødere, så hun fremstod klarere med sine karakterfaste ansigtstræk.

*

Nena tænkte tilbage på dengang, hun var kommet til Den Demokratiske Republik Congo sammen med sin mand Carl, som var projektleder i et rådgivningsprogram. De havde været gift et par år, da han fik tilbuddet om at komme til Afrika. Der manglede altid ingeniører. Det drejede sig om minimum tre år, så hun ville godt med, selv om hun måtte opgive sit job som sygeplejerske i Bremen. De glædede sig. Det ville være en stor oplevelse. De lærte fransk intensivt på under fire måneder.

Indkvarteringen skete i Kivu-området. En dejlig hytte med både køleskab og elektrisk lys. Da de ankom til landsbyen, var de blevet modtaget af Chisunba, der også dengang var den lokale høvding. Han var særdeles glad for projektet, som Carl var en del af. Det skulle sikre hans landsby rindende vand. Al livs moder. Det ville give mulighed for kaffedyrkning og kunne bringe velstand og udvikling til landsbyen.

Den katolske præst, Jacob, havde været her i 16 år og nød megen anerkendelse. Han stod også for undervisningen, der var startet, efter Chisunba havde overtaget styret efter sin far Mungu. Høvding Mungu mente, at hvis bare de var stærke i troen og fulgte de bud og retningslinjer, som religionen bød, så behøvede børnene ikke at lære at læse og skrive. Hans familie havde aldrig haft brug for det, havde Mungu engang sagt til sin søn. Det var nu også den klassiske måde at holde befolkningen nede på. Hvis ingen blev dygtigere end høvdingen, kunne ingen true hans position. Chisunba havde dog fået en uddannelse i udlandet og var stærkt interesseret i de udviklingsmuligheder, der lå lige for og kunne forbedre forholdene i hans landsby. Klimaet egnede sig til kaffedyrkning, men det krævede ordentlige vandingsanlæg. Det havde Chisunba forhandlet med de lokale myndigheder om i mange år, men det var umuligt. Alle steder i Congo var der behov for udvikling. Pludselig en dag var inspektøren kommet og havde forklaret Chisunba, at nu var hans ønsker blevet bevilliget. Der ville snart komme nogen og starte projektet. Så var det, at Carl og hun ankom to måneder efter.

Carl var ekspert i vandproduktion og tilknyttet den tyske ulandshjælp; han var glad for, at hun kunne komme med, for det ville ellers have betydet, at de skulle undvære hinanden i tre år udover et par enkelte rejser hjem, som det fremgik af kontrakten. Men man havde skønnet, at hun kunne gøre god nytte med sin uddannelse som sygeplejerske.

Da de endelig var kommet herned, var de blevet budt velkommen ved en stor fest med de fleste fra landsbyen. Byen havde forberedt sig i uger. Rytmerne lå tykt over festpladsen. Dansernes masker skulle mane de onde ånder væk, og det så ud, som om det virkede. Carl og hun følte en ekstase, en glæde, en positivitet, der ramte dem dybt i hjertet. Trommerne, dansene, rytmen, røgen, alt syntes at være levende her. Nattens cikader understregede det eksotiske. Først langt ud på natten blev der ro.

De følte, de var blevet en del af landsbyen. Et særligt bånd bandt dem sammen nu. En slags dåb. Hun var faldet i søvn med et smil.

De følgende måneder gik med at skabe vandproduktion, og de var efterhånden faldet til. Carl var høj og lys og døjede lidt med den stærke sol, så hun måtte smøre ham med creme om aftenen. De var begge meget optagede af at skabe en bedre verden, og her følte de virkelig, de kunne gøre nytte. Børn var endnu ikke på tale for dem, men Carl havde givet hende en lille hvalp, han havde fået i gave af naboen Laurent Masisi, da han havde hjulpet med at få repareret hans bil. Hun syntes nu ikke, hun lige havde brug for at se efter en hundehvalp, men efter nogen tid havde dens brune øjne og dragende hjælpeløshed gjort sin virkning, så hun tog den til sig og kaldte den Daisy. Laurent Masisis to ældste børn, et tvillingepar på otte år, Victoria og Leo, var tit på besøg. De så også efter hunden, når hun var ude og virke som sygeplejerske. Gennem Laurent Masisi og hans kone Nabia, en frodig, glad kvinde, der godt kunne give Laurent tørt på, når det var nødvendigt, fik hun et godt indblik i den afrikanske hverdag og især en del af de congolesiske traditioner. Kommunikationen gik fint, for fransk var sproget, og det kunne hun godt. Der taltes swahili, men også lingala, som hun efterhånden også kunne lidt af.

En dag kom Leo løbende ind med Victoria lige i hælene.

”Nena, Nena kom og se!” råbte han. ”Rolig, hvad sker der?”

”Du skal med over og se, hvad min far har taget med hjem inde fra byen.” Leo trak i hendes arm

”Ja, ja, jeg skal nok komme. Hvad er det for noget?” ”Det er far. Han har været inde i den store by.”

”Han har købt høns! Vi skal have høns!” afslørede Victoria glædestrålende.

”Høns?”

”Ja, far siger, at vi kan få æg hver eneste dag.” ”Ja, det er sikkert rigtigt.”

Med et barn i hver hånd gik hun over til naboen. Laurent var ved at lave en indhegning til hønsene. Nabia kiggede spændt til.

”De er sørme flotte,” sagde hun.

”Ja, synes du ikke. Så er der æg, også til jer; det er en race, som lægger mange æg,” sagde Laurent stolt over sit køb.

”Se, unger, I kan udpege jer én hver, som I kan give et navn, og som kan være jeres. Hvad siger I til det!”

”Jae!” råbte Leo og hoppede af glæde.

”Jeg ved lige, hvad den skal hedde. Og jeg vil have den dér!” sagde Victoria og pegede på en høne med en sort plet på hovedet. ”Den skal hedde Prinsesse.”

”Prinsesse?” sagde hun overrasket.

”Ja, det bedste, man kan være, er en prinsesse, og det skal hun hedde,” forklarede Victoria.

”Ok, det er også et godt navn, og jeg glæder mig til at smage æggene.”

Dagene gik, og Nena lærte Victoria og Leo nogle af sine traditioner fra Tyskland. Hun fortalte dem tit om de store byer, for både Victoria og Leo var særdeles interesserede i byer og høje bygninger, slotte og store skibe - alt det de en sjælden gang havde set, når landsbyen arrangerede tv. Det skete, når der var særlige nyheder, eller der indtraf specielle hændelser i verden. Man var altid interesseret i nyt fra verden, og derfor kunne det ske, at det blev arrangeret, så man kunne se tv-udsendelser på festpladsen. Landsbyens beboere kunne på den måde opleve noget fra andre dele af Congo og verden.

Chisunba var bekymret over udviklingen i nabolandet Rwanda. Situationen var spændt. Præsidentens fly var netop blevet sprængt med et missil, både han og præsidenten af Burundi var blevet dræbt. Det blev startskuddet til en grufuld massakre. Chisunba vidste, at når landsbyen var så tæt på grænsen, som den var, ville der være stor sandsynlighed for, at de kunne mærke nogle følger af borgerkrigen i Rwanda mellem hutuer og tutsier. Hvad skulle de gøre, hvis de blev overfaldet? Chisunba var en fredens mand, men han ville forsøge at få soldater til området. Ingen i landsbyen havde våben, så de kunne ikke gøre noget, hvis de blev overfaldet. Han var nedtrykt, landsbyen var chanceløs mod et angreb.

Vandet var begyndt at løbe ud af den første støbte kanal. Carl havde ment, at den nye pumpe var ideel i dette område. Den kunne simpelthen støvsuge undergrunden for vand. Problemet var stadigvæk at styre energien. Der var to store dieseldrevne generatorer, men Carl var meget opsat på at få værket til solenergi og vindmøllen til at supplere forsyningen med op til 70 procent. Der var lange udsigter til, at elektricitet baseret på Congos vandkraft ville komme hertil. Forsyningen var i øvrigt også særdeles ustabil. Vandet, der nu farvede jorden mørk, fik Carl til at hoppe af glæde over, at hans projekt var lykkedes. Alle, der var omkring ham, hoppede også spontant af glæde ved at se det længe ventede vand komme op fra undergrunden.

Det skulle fejres. Nyheden var nået landsbyen. En råbende og hujende hob med Chisunba i spidsen kom løbende. Glæde strålede i deres øjne. Chisunba havde tårer i sine, mens han omfavnede Carl. Et stærkt mål var nået. Nena havde ikke hørt nyheden, hun var optaget af at undersøge en af kvinderne for en rift, hun havde fået tidligere på dagen, da hun skulle plukke urter. Armen var hævet op, så hun måtte give kvinden en indsprøjtning med penicillin.

Chisunba havde bebudet, at der skulle være fest, når det første vand var kommet til syne. Det var et afgørende skridt i hans planer for landsbyens fremtid. Geder blev slagtet. Kvinderne tilberedte maden i store gryder. Kødet blev hængt over ilden. De unge piger var i gang med påklædningen. Det skete under hvin og latter. De var snart klar til at stifte familie, så festerne betød, at de kunne vise sig frem i deres bedste tøj og pynt. Det var vigtigt. Man skulle giftes på det rigtige tidspunkt for at gøre familien ære. Alle var spændte og glade den dag. Den lille hundehvalp, Daisy, kunne også mærke, at der skulle ske noget, den hoppede op ad Carl af glæde, da han kom ind i hytten.

”Så, så, du skal nok også få lidt godt at spise, din lille bandit,” sagde han og klappede den kærligt på hovedet.

Leo og Victoria glædede sig. Især Victoria - hun kunne ikke vente, til hun blev ældre, så hun også skulle klædes fint på, men hun forsøgte at efterligne de store piger, så hun hvinede også. Chisunba holdt sin tale om landsbyens lyse fremtid og takkede Carl for den velgjorte indsats. Carl var også glad. Det var en stor dag for alle.

Middagen blev serveret, og bagefter startede rytmerne, og dansen gik i gang. Festen var på sit højeste, da Carl trak Nena til side og bad hende komme med. Han havde hørt i radioen, at der igen var sket omfattende overfald i Rwanda, og at mange militser var på flugt. Chisunba havde også hørt nyheden og var endnu mere bekymret, men han lod sig ikke mærke med det, for i dag var en festdag, og det skulle ikke ødelægges af dårlige nyheder fra Rwanda.

Maden blev spist med stort velbehag. Folk var glade og feststemte. Musikken og rytmerne satte sit præg på festlighederne, og al bekymring for fremtiden var væk. Nu var vandet kommet, og alene det gav landsbyens beboere nyt håb og stor forventning til fremtiden. Alligevel havde hun en mærkelig fornemmelse i maven. Hun lagde også mærke til, at dyrene i landsbyen virkede urolige; der var så småt ved at indfinde sig en stemning af utryghed over det hele.

Feststemningen blev brutalt brudt, da en skudserie flænsede luften. En lastbil med soldater i kamuflagetøj kom kørende og skød op i luften med geværer og maskinpistoler. Alle var skræmte og løb forvildede rundt. Blodet fra en gammel mand farvede køleren på den jeep, han var blevet kørt over med. En mor løb forvirret og skrigende rundt med sit lille barn; blod fra resterne af barnets hoved løb ned ad ryggen på hende. Hun skreg og slog på soldaterne, der afsluttede hendes lidelse ved at føre en bajonet gennem halsen på hende.

En gruppe soldater var i gang med at flå tøjet af en ung pige. Nena kunne magtesløst se skrækken lyse ud af øjnene på hende. Pigen besvimede, da den tredje soldat trængte op i hende.

Det var Interahamwemilitsen, der havde angrebet landsbyen. Hun og Carl havde rædselsslagne overværet scenariet fra en grøft lidt uden for landsbyen, hvor de var løbet i dækning. Pludselig kom to soldater slæbende med en ung pige. De kunne godt gætte, hvilke planer de havde med hende.

”Det kan jeg ikke være vidne til!” råbte Carl og løb i vrede imod dem.

Han fik væltet den ene soldat omkuld. De slap pigen i overraskelse. Hun løb alt, hvad hun kunne. Den anden soldat slog ud efter Carl, men ramte ham ikke. Carl forsøgte at flygte, men snublede over soldaten på jorden og landede på maven. Den anden soldat satte hurtigt et knæ i ryggen på ham, og i næste nu smadrede han hans kranium med geværkolben.

Hun havde i mellemtiden fået fat i den unge pige og sendt hende ind i skoven. Da hun bagefter så blodet fra Carls hoved, løb hun hen og hamrede løs på soldaten, der stadig sad overskrævs på Carl. Hun skreg og skreg og slog. Soldaten ramte hende én gang med geværkolben, så sigtekornet flænsede hendes kind. Hun mærkede smerten og varmen fra blodet, der løb ned ad halsen. Hun blev opslugt af en psykedelisk stilhed, og alt blev sort omkring hende.

Hun vågnede ved, at hendes kind blev våd. Det var Daisy, der slikkede hende i ansigtet. Alt virkede så stille, varmt, trykkende. Hun skubbede hunden væk. Hovedet bankede i smerte og maven snørede sig sammen. Nu huskede hun.

”Carl!” råbte hun.

Han lå ved siden af hende med knust kranium. Hun kastede sig over ham, grædende, desperat, magtesløs. Så mærkede hun en hånd på sin skulder. Chisunba var kommet, og han greb hendes fingre.

”Du må væk,” sagde han, ”dette er ikke din krig.”

I en hytte lød en serie skud. Ud kom en soldat med en ung mand under armen. Han skulle være soldat nu. Hans forældre var skudt, så der var ikke noget at vende tilbage til. Andre soldater tog, hvad, de syntes, var noget værd; mad, høns, møbler de kunne bruge til brænde.

*

Nena kørte, som de andre trafikanter plejede hernede; aggressivt med hornet inden for rækkevidde. Airconditionanlægget i bilen virkede naturligvis ikke, så Arilds hoved føltes, som om det skulle sprænges - 40 grader i skyggen skabte den virkning. Nena havde sørget for en aftale med regeringsmanden i dag, så hun var tydeligt sur over hans tilstand. Hvis vi ikke snart stopper, vil mit maveindhold helt sikkert vise sig i en tyk stråle på gulvet eller ud ad vinduet, tænkte han. Mens han funderede over, hvor hans maveindhold eventuelt skulle placeres, stoppede bilen.

”Så er vi her. Han er klar til interview. Er du også det?” Hun kiggede skeptisk på ham.

”Selvfølgelig,” mumlede han. ”Har du en blok og en kuglepen? Jeg har ikke min diktafon med. Åh, og mit kamera. Det er på hotellet. ”

”Det er her. Jeg har hentet det. Jeg var godt klar over, at du ikke kunne finde ud af en skid selv. La Machete!” Nena rystede på hovedet, da hun hvislede ordene.

Regeringsmanden var en lille venlig mand. En type man ikke kunne blive sur på, opdagede Arild. På trods af sin tilstand, havde han alligevel kunnet mobilisere en vis harme over, at regeringen ikke kunne stille noget som helst op for at beskytte befolkningen, og regeringsmanden var repræsentant for det svage system.

Mandens venlige fremtoning splittede Arilds harme ad, så efter en times interview var han nærmest i en tilstand, hvor han syntes, det var synd for regeringen. En helt uventet vinkel. Regeringsmanden forklarede ham situationen i landet, og især nu med Rwandas sammenbrud var den østlige del af Congo meget sårbar. Congo var et fattigt land, og hvis områder skulle beskyttes af regeringens soldater, måtte landsbyerne selv betale for beskyttelsen, hvilket de fleste ikke havde råd til, så alt i alt var situationen håbløs i den østlige del af landet. Rwandas regeringssoldater var dog kommet Congo til hjælp, men en fremmed magts soldater kæmpende inden for Congos grænser var ikke en særlig stabil situation. Det var man klar over, for hvad nu. hvis soldaterne blev i Congo som en besættelsesmagt? Hvem skulle få de soldater ud igen?

Han takkede for interviewet, og da de sad i bilen, smilede Nena. Hun kunne godt se på hans desorienterede blik, at han havde fået flere spørgsmål end svar at arbejde med.

”Ja, det hjalp jo ikke landsbyen ret meget,” sagde han erkendende.

Nena smilede. ”Næ, tingene er mere komplekse, end de umiddelbart ser ud til.”

”Ja, det er svært at forklare læserne.”

”Ja, det bedste er nok at koncentrere sig om få ting, så budskabet om hjælp kan komme klart igennem!”

Han nikkede. Hun havde som sædvanlig ret.

*

Aeroport stod der på skiltet. Bleg, men fattet steg Arild ud. Nena, der ikke havde sagt ret meget på turen ud til lufthavnen, tog hans ene kuffert. Kamerakufferten tog han selv.

”Kom,” sagde hun, ”dit fly har afgang om en halv time, billetten er her.”

Mens de gik over til indtjekningen, tændte hun en Gauloise og tog nogle dybe sug.

”Vinduesplads, tak,” sagde han.

Den serviceorienterede luftfartsmedarbejder rakte ham boardingpasset med et sødt ”bon voyage”.

Nena vendte sig mod ham og lignede én, der ville holde tale; et eller andet var på vej, vidste han.

”Du.. øh.. du må undskylde, jeg var måske lidt spids. Jeg håber, du får lavet en rigtig god artikel.”

”Nå, det gør ikke noget. Og ja, verden skal nok få at vide, hvilke rædselsfulde forhold landsbyen lever under!”

Han lagde sin hånd på hendes skulder og sagde farvel med et kys på kinden. Hun forsøgte at sige noget, men det blev ikke til mere. Han tog sin kamerakuffert. ”Pas godt på dig selv,” sagde han

”Wiedersehen, Arild!”

Kapitel 3

I flyet blundede Arild. Det tog seks timer, før de nåede Heathrow. Flyet til København tog to timer derfra. I hans hoved maste tvivlen sig på. Mon Erich havde ret?

Han havde mødt Erich dagen før, en gammel ven fra tiden som udvekslingsstudent i Canada. Erich var lidt ældre end ham, men langt mere fandenivoldsk, stærk som en okse og næsten ligeså stor. Han havde bestået sit lægestudium med højeste karakter og arbejdede nu for en verdensomspændende hjælpeorganisation for læger.

Arild havde været i gang med at tjekke ind i hotellets reception, da hans navn blev råbt gennem foyeren. Alle stoppede op. Erich udtalte Arild, så det lød som en sygdom, alle med lægelig indsigt ville sætte en ære i at kurere.

”Good to see you, sod!” Erichs store hånd slog ham på skulderen lige dér, hvor den store igle havde siddet.

”Av, for fanden!”

”Oh, sorry,” sagde Erich med et spørgende blik.

Han fortalte om iglen, hvorpå Erich nysgerrigt gik i gang med at hive hans T-shirt ned ved halsen. Receptionisten gloede selvfølgelig og tænkte sikkert, at der ganske vist fandtes vesterlændinge med et nært forhold, men det, han var vidne til nu, var lige i overkanten.

”Det har sgu været en ordentlig motherfucker,” fastslog Erich.

”Jo, tak.”

”Det bid skal lige desinficeres igen - og det skal du vist også. Du, der er noget, vi skal snakke om. Kom ned, når du har pakket ud.”

Der røg den lur, tænkte han, men glædede sig over at møde Erich igen.

Han kom ned med elevatoren, og da den åbnede sig, både hørte og så han Erich i fuld gang med at forklare tjeneren og tilfældige gæster om en ny drik, han havde opfundet ude i bushen. Så råbte han:

”Arild, my friend!”

Tjeneren og de tilfældige gæster lyste helt op, da de opdagede deres redning fra det, de var overbevist om, var en højtråbende, selvoptaget engelsk hooligan. Han kunne godt læse deres øjne og smilede.

”Hej, Erich, længe siden!” sagde han. ”Hvad laver du her?”

Erich fortalte, at han havde været i Congo i seks måneder.

Erich var kæmpestor og kunne drikke alle under bordet. Han så ældre ud, end han var, garvet og brugt. Afrika sled hårdt på folk både mentalt og fysisk. Han talte som et vandfald, heldigvis på engelsk, for det fransktalende Congo havde sat Arilds franske fra gymnasiet på en hård prøve. Erich var frygtløs, han havde ham mistænkt for at have Che Guevara som sit forbillede, men han talte nu aldrig om ham. Erich var bare straight, forbistret fair og havde et mega overskud.

Erich havde tømt sit ølglas for tredje gang, mens han selv havde nået den første slurk af nummer to.

”Drik ud, jeg skal vise dig noget!”

”Taxi, please,” råbte Erich til receptionisten, der var i gang med at forklare nogle nyankomne gæster om indskrivningen. Erich bekymrede sig som regel aldrig om, hvad andre var optagede af.

I den vanlige congolesiske stil over stok og sten kørte de mod byens centrum.

”Vi skal ned på havnen,” sagde Erich.

Floden drev stille og dovent. Det gulgrønne vand virkede ikke indbydende for en dukkert, men det var vist heller ikke Erichs hensigt at bade. Taxaen stoppede foran et af lagerhusene. Der var et dansk flag og NGO-logo på porten.

”Kom!”

De gik ind ad døren. Vagten stoppede dem. Erich viste sit lægekort og sagde, han skulle tjekke, om de varer, han havde bestilt, var kommet. Efter nogen granskning i diverse lister sagde vagten:

”K7.”

De blev lukket ind i en kæmpestor hal, hvor der var gange på gange og paller på paller.

”Vi bruger også denne lagerbygning, men prøv lige at se nødhjælpen fra Danmark,” sagde Erich.

De gik ned ad en af de store mellemgange i den enorme hal. Erich stoppede og pegede op. ”Hvem fanden har brug for havemøbler af teaktræ, PH-lamper, solarier, spa pools, borde i udsøgt design, Arne Jacobsen møbler, B&O anlæg og årgangsvine i så store mængder, at det kan dække behovet i en større velhaverby i flere år?!”

”De er vel ved at bygge et hotel, eller også er det måske blevet forbyttet med en importvirksomhed?” stammede han og kunne ikke tro sine egne øjne.

”Næ, du - jo, du har ret i, at der er tale om en forretning, en mega forretning - nødhjælp er milliarder og atter milliarder,” sagde Erich.

Pludselig lød en høj stemme: ”Hvad laver I i dette område - det er ikke K7!”

Vagten havde hånden truende på sin pistol, der sad i bæltehylstret.

”Nej, nej, vi er nok gået forkert,” sagde Erich, mens han lavede undskyldende håndbevægelser.

”Kom, vi går,” sagde han, ”jeg kender et lille listigt sted.”

”Det anede mig,” svarede han med et smil.

*

La Machete var vel nærmest en havneknejpe med et stærkt internationalt præg. Dens belgiske oprindelse var efterhånden svær at få øje på. Idet de gik ind, meldte hørmen fra de franske Gauloise sig i deres næsebor. Røgen hang tykt i lokalet. På væggene sås en blanding af gamle fotos af stolte storvildtjægere med deres bytte, horn fra forskellige bukke og dyreskind der ikke havde været nede af væggene i mange år.

”Pierre!” råbte Erich, da de nærmede sig baren.

Bartenderen smilede så stort, da han så Erich, at hans overskæg, der var rullet ud i en spids, vibrerede. Erich må også være enhver bartenders drøm på grund af omsætningen, tænkte Arild. Pierre gik straks i gang med at skænke to store fadøl, uden Erich havde bestilt.

”Pierre har været her i 100 år,” sagde Erich. ”Han blev smidt ud af fremmedlegionen - for dårlig opførsel - er det ikke rigtigt?”

Pierre grinede og klappede Erich på kinden. ”Han er bare så dejlig, ne pas!?”

”Nej du, nødhjælp er et spil om milliarder,” sagde Erich, mens han tømte glasset i ét drag.

Pierre havde åbenbart en veludviklet sans for gode kunder, så inden Erich nåede at give tegn til den næste, satte Pierre en kold, velskænket fad på ølbrikken foran ham.

”Han er sgu alle tiders, ham Pierre,” sagde Erich og sendte tjeneren et beundrende blik. ”Nå, hvor kom jeg fra... jo, du har jo lige været i Bushushu, der kan du sikkert se, at det, de har mest brug for, er, at der ikke kommer nødhjælp. Det er et kæmpe dilemma. Det er alt for farligt for dem at få hjælp, for så bliver de overfaldet endnu oftere af militsen. Omvendt har de brug for nødhjælpen for ikke at sulte. De har allermest brug for fred, så byen kan bygges op igen og markerne tilsås. Men regeringen kan ikke gøre ret meget, da Congo har så mange brændpunkter i øjeblikket. De soldater, de har fået, er ikke til ret meget, ved du, men…” Erich tømte sit glas og skulle til at råbe på Pierre, da tjeneren igen stillede et køligt, glas på bordet, ”… den mand er fandeme genial - Pierre vi må også have to skarpe - ja, øh, kom bare med flasken.”

”Det er bare den bedste whisky - Glenlivet - singlemalt, skotsk.”

Pierre havde også en fadøl med til Arild.

”Der er 50 millioner mennesker i Congo, og man forventer, de når 60 millioner i år, så hvem interesserer sig for 15.000 ude i landsbyen? Mennesker er et råstof, man mange steder har for meget af. Det betyder også, at liv ikke regnes for ret meget hernede. Lov og orden eksisterer, men kan ikke håndhæves. Skål , du!”

Erich kastede whiskyen i halsen, og med et stort ah skænkede han selv den næste.

”Det interessante i alt det er jo, at ingen er interesseret i at få løst konflikterne. Uden nød ingen nødhjælp eller opmærksomhed fra Verdensbanken. Nødhjælpen betyder efterhånden så meget for så mange, at organisationerne er blevet reelle magtfaktorer. Det er en kæmpe industri. Derfor er du jo også blevet sendt herned for at dække en helt grotesk sag, som kan bringe den vestlige befolkning tårer i øjnene. Er der først tårer i øjnene, så kommer bevillingerne, og lige så vigtigt er det, at der ikke bliver skåret ned på budgetterne. Du så selv solarierne - hvad, tror du, de skal bruges til, Arild?”

Han var klar over, at han ikke behøvede at svare.

”Nemlig! Til videresalg eller til den nye luksusby, de laver herude, resten bliver solgt videre, og pengene ryger ikke til nødhjælp. Ja, det skulle lige være, hvis krydstogter og lignende kan betragtes som nødhjælp til fede embedsmænd. De kommer her sammen med deres sarte koner og forkælede unger for at ”besigtige” situationen, mens de bor på luksushoteller i, ja, snart egne luksusbyer. De tager på safari, for de har jo også nogle fridage eller noget afspadsering, de kan bruge. Man tror, det er løgn, ikke! Imens står din Chisunba og hans landsby ude i sumpen. Kan du se, hvad jeg mener - korrupte hyklere alle sammen!” råbte Erich og slog i bordet, så whiskyflasken hoppede. ”Man er som sagt i gang med at bygge en luksusby lidt uden for byen i det smukkeste landskab. Her vil de fede embedsmænd, læger og ingeniører opholde sig, medens de tager ”bestik” af situationen. På første klasse. Man kan sikkert se meget fra safarijeepen.”

Erich tømte sit glas og stillede det på bordet. Han så skuffet efter Pierre, men han var i en lidt anstrengt samtale med en betjent. Betjenten råbte pludselig op og skubbede hårdt til Pierre, der faldt tilbage i bakken med glas til opvask. Bakken faldt på gulvet, og glassene smadrede i tusinde stykker. Erich gik derover.

”Det er ikke noget,” sagde Pierre nervøst.

Betjenten skubbede til Erich, der skubbede igen. Erichs vægt fik betjenten til at ryge omkuld, og han tog sin fløjte og pustede, alt han kunne, og i det samme væltede det ind med betjente. La Machete blev hurtigt til et kæmpeslagsmål. Der blev mast og skubbet, stole væltede, borde blev ryddet, glas fløj rundt i lokalet, og politifolkene fløjtede i deres rullefløjter. Nogle af gæsterne prøvede at komme ud gennem bagdøren, men blev slået tilbage med knipler. Arild mærkede en smerte i baghovedet, og det næste, han opfattede, var, at han sad på bagsædet af en politibil, der hastigt kørte gennem byen.

På politigården gennemgik de alle hans papirer. Efter et par timer kom Nena for at få ham ud, for han var hendes opgave hernede. Hun skulle sørge for, at han kom hjem i god behold og med de rigtige fotoserier og de rigtige historier.

”Hvad jeg lavede på La Machete? Fik en øl og pludselig blev jeg slået ned, og så husker jeg, at jeg sad i politibilen på vej hertil,” svarede han med den mest uskyldige stemme, han kunne hente frem.

Klokken syv om morgenen syntes Nena formentlig ikke, det var særlig morsomt at hente en fulderik fra brummen. Da de havde sat sig ind i bilen, spurgte han:

”Hvor er Erich?”

Han kunne efterhånden godt huske aftenen.

”Erich? Mener du ham den store, rødhårede, canadiske læge?”

”Ja.”

”Var han med dig? Kender du ham?” Nena havde forbløffet set på ham.

”Han blev vist ikke anholdt i nat. Det var dig og nogle andre meget suspekte personer,” sagde hun med et lille smil og rystede opgivende på hovedet.

*

Piloten meddelte, at flyet landede om 10 minutter i Heathrow lufthavn. Snart var Arild i København.

Kapitel 4

I ugerne efter overfaldet på landsbyen var alle skræmte. Leo og Victoria sørgede over, at Carl var død, og at Nena var taget væk. De havde svært ved at forstå, hvorfor deres liv pludselig havde ændret sig så drastisk. Victoria tog sig af Daisy, som Nena havde betroet hende, da hun tog afsked med dem. Laurent havde svært ved at se sine børn gå og være triste, så han satte sig ned for at tale med dem.

”Kom her, unger. Sæt jer herhen, så skal I høre.”

Leo og Victoria satte sig ned foran deres far.

”Far, vi savner Nena så meget, og vi synes, det er synd for hende, at hun skulle væk herfra, og det er også synd for hende, at hun har mistet sin mand.”

Victoria havde tårer i øjnene, da hun sagde det. Leos læber sitrede.

”Ja, det er jeg klar over. Men hør her, børn. I ved jo, som Jacob har fortalt, at Gud har en mening med alting. Carl reddede en pige fra soldaterne, som ville hende ondt. Han døde som en helt. Og Nena hører ikke til her. Hun bor i et land højt mod nord. Hun ville alligevel snart være rejst hjem. Men jeg er sikker på, hun nok skal forsøge at hjælpe os mod militsen. Hendes land sender tit hjælp herned.”

”Kommer de igen?” græd Victoria.

Leo holdt om hende og trøstede hende.

”Ja, det gør de nok. Så når de kommer, må vi gemme os.”

”Slår de os ihjel?”

”Nej, ikke hvis vi gemmer os, men de stjæler vores mad.”

”Kan Gud ikke hjælpe os?” spurgte Leo spagt.

”Jo, det håber vi. Kom unger, nu skal hønsene have mad. Vi skal sørge for, at militsen ikke får fat i vores høns.”

”Ja, i hvert fald ikke Prinsessen!” sagde Victoria og tørrede sine øjne.

*

Byens råd med Chisunba i spidsen lagde planer for, hvad de skulle gøre i forhold Interahamwemilitsen, den gamle Hutu-præsidents ungdomsgruppe, der svarede til Hitler Jugend. Unge, der var hjernevaskede og kun kendte til vold. De var flygtet, da de overfaldne tutsier alligevel havde kunnet overtage magten. Den nye Tutsi-regerings militær jagtede dem efter overgrebene under borgerkrigen. Flugten var endt i bjergene, der skilte Rwanda og DR Congo. De af dem, der havde familie, havde taget den med. Her boede de og levede af at overfalde og stjæle fra de nærmeste landsbyer.

Chisunba rejste sig, da Rådet skulle til at beslutte sig. Han sagde:

”Vi har kunnet vælge at flygte, som nogle allerede har gjort. Vi kan vælge at blive, som vi har valgt. Vores valg kan blive skæbnesvangert for os selv og vores familie, men det er her, vi hører til, som vi har gjort det i generationer. Vi vil forsøge at få hjælp udefra. Jeg kontakter hjælpeorganisationerne og vores regeringsmand. Vi må have hjælp til at forsvare os.”

”Hvordan skal vi kunne forsvare os? Vi har ingen våben. Ingen her er soldater. Vi dør alle sammen!” udbrød en fra byrådet. Andre udtrykte deres enighed i spørgsmålet.

Han rakte hænderne i vejret og sagde: ”Rolig, rolig. Militsen har brug for os. Uden os ingen mad. Slår de os alle ihjel, er der ingen til at dyrke marken eller passe dyrene.”

”De overfalder da bare den næste landsby!”

”Måske. Det bedste, vi kan gøre, er at gemme os i skoven eller andre steder, når de kommer. Vi tager børnene og vores bedste ejendele med, når vi gemmer os. Så kan de tage noget mad og nogle dyr. De tager også noget af vores brænde. Desuden kan denne situation ikke holde evigt. Nogen kommer os til hjælp. Måske også militæret i Rwanda. De jagter dem og vil have opgjort regnskabet for folkemordet.”

Forsamlingen faldt til ro og gik ind på hans forslag om at blive og så flygte, når militsen kom.

I de følgende måneder blev landsbyen overfaldet en enkelt gang. Imens var det lykkedes for Chisunba at få nogle soldater til at bo i landsbyen. Problemet var dog, at soldaterne var for få, og landsbyen skulle brødføde dem. Det betød kun flere munde at mætte, for soldaterne flygtede sammen med befolkningen, når militsen kom, fordi militsen var i stærkt overtal.

Årene gik med at flygte, når militsen kom. Militsens folk var nådesløse. De, som ikke nåede at flygte, blev enten dræbt, voldtaget eller bortført, afhængigt af alder og køn, men overfaldene blev på en eller anden mærkelig måde noget, de levede med. Noget de var nødt til at leve med, fordi de havde valgt at blive i landsbyen. De var blevet bedre til at skjule deres værdier, men sørgede for, at der var noget, militsen kunne tage, så de ikke begyndte at lede efter dem i deres skjul. Risikoen for at blive dræbt, hvis man blev fundet, var meget høj. Chisunba forsøgte jævnligt at få mere hjælp, men der var ikke nogen til at hjælpe. De rwandalesiske regeringssoldater var gået ind i Congo for at jagte militser og flygtede krigsforbrydere, men de havde nok at gøre andre steder.

*

Nena var igen kommet til Congo efter nogle år i Tyskland. Hun var gået ind i hjælpearbejdet et hundrede procent og var blevet leder af en mindre hjælpeorganisation, der opererede i området. Hun havde kontaktet Chisunba, og han havde været særdeles glad for at se hende.

De sidste års strabadser var ikke gået sporløst forbi ham. Hans stærke glød i øjnene, som viste, at han troede på fremtiden, var væk. Han var blevet gammel, så hun, men han kæmpede stadig. Hun havde fået arrangeret nødhjælp til landsbyen; det var nødvendigt, for byen kunne ikke brødføde sig selv. Nødhjælpen var dog et dilemma, for den medførte oftere angreb fra militsen, der ønskede at få del i goderne. Bekymringen var udtalt, og også Laurent og hans kone Nabia frygtede for deres børns fremtid.

Leo og Victoria var efterhånden blevet teenagere. De passede deres skole, det de kunne, selvom den tit blev ændret, for når militsen havde overfaldet byen, tog de ofte nogle af skolebænkene med som brænde, ja, selv tavlen havde de taget. Læreren skulle være opfindsom for fortsat at kunne undervise, men det var for en stor del lykkedes.

Leo og Victoria var begge godt begavede, så de sugede til sig af lærdommen. Laurent var forståeligt nok stolt af sine børn og spekulerede meget på, hvordan han kunne beskytte dem, og hvordan deres fremtid ville blive. Leo hjalp sin far med alt muligt og var tit med ham inde i byen for at handle. Victoria hjalp sin mor med maden og med at passe de mindre søskende.

Alle håbede på og bad hver eneste dag til, at militsens overfald ville stoppe, og at livet i landsbyen ville blive godt igen. Men fem år var gået siden det første angreb. Det var ubegribelig lang tid med bekymring og skræk for at blive overfaldet og i værste fald dræbt. De vidste, at militsen aldrig ville overgive sig, for de ville blive dømt til døden alle sammen for deres deltagelse i folkemordet. De var fredløse. Alle måtte ustraffet slå dem ihjel, hvis de kunne. Det vidste militsen godt, så de ville kæmpe til sidste mand.

Nena sukkede og kastede et blik ud i horisonten. Militsens eneste håb var, at den siddende Tutsi-regering blev væltet til fordel for en Hutu-regering, og som situationen var lige nu, var det ikke en mulighed. Men de flygtede militser udgjorde en trussel mod regeringen, hvis de forenede sig og skaffede flere penge og våben; derfor var militæret på jagt efter dem. Militæret var gået så vidt, at de var trængt ind i dele af DR Congo som en reel besættelsesmagt for at sikre, at militserne ikke kunne blive en oprørshær. Regeringen i Congo så passivt til, da den ikke havde ressourcer til hverken at hjælpe militæret mod militserne eller sikre grænsen til Rwanda. Som sagen stod, var det Rwandas militær, der reelt hjalp de udsatte landsbyer.

*

Leo bladrede i sin læsebog. Det var én, han havde gemt, for han vidste, at hvis militsen så den, ville de tage den, ligesom de havde gjort med alle de andre bøger på skolen. Han havde læst den mange gange. Den var belgisk og handlede om livet i Belgien for en dreng på hans egen alder. Han havde også en familie og en lillesøster, der drillede ham af og til. Drengen havde sit eget værelse, og det kunne han også godt tænke sig. Han havde kun en lille kasse med sine mest elskede ting.