Karen Vad Bruun

Illustreret af

Jenny Kempe

Sedlerne fyger gennem luften. Selma forsøger at lade som ingenting. Hun vil gerne forstå, hvad deres engelsklærer fortæller, men der er hele tiden uro. Lulu sender sedler forbi hende ned til Josefine. De fniser og kaster nye sedler videre til Johan og William på bagerste række.

- Er du her, Selma? Eller har vi helt tabt dig til filmens verden?

Rikke står oppe ved tavlen og ser afventende ud.

- Nej, nej, jeg er lige her.

Selma retter sig op. Støtter hovedet i hænderne. Hun prøver at vende al sin opmærksomhed mod tavlen, og hvad der bliver sagt. Prøver at lade være med at føle sig udenfor.

Hun har kun været væk fra skolen i en uge, men det føles allerede, som om alting er anderledes. De har startet nyt emne om Bornholm i dansk, hun er bagud i den historie, de læser i engelsk, og Lulu og Josefine har startet en eller anden vild leg med drengene. Uden Selma.

Hun forstår ikke legen. Det er noget med at kalde hinanden for superhelte-navne og så jagte de andre. De har været i gang hele dagen. Så snart klokken ringer, styrter de af sted ud i gården med skrig og skrål. I 10-frikvarteret prøvede Selma at følge efter, men hun mistede dem med det samme. Hun endte med at stå hele frikvarteret og hænge nede ved boldbanen. Hun så først Lulu og de andre igen, da de kom væltende ind i klassen fem minutter efter, det havde ringet. Lulus krøller stod om hovedet på hende. De var alle sammen forpustede og rødkindede og fulde af latter.

De andre frikvarterer er Selma blevet inde. Hun har prøvet at læse op, så hun kan følge med i engelsk, og hun har sludret med Anna, som vil høre alt om filmen. Det er hyggeligt nok, men det er ikke, som det plejer at være.

En normal dag ville hun og Lulu spise deres frokost sammen. En normal dag ville Lulu aldrig løbe ud i gården uden at spørge, om Selma vil med.

Selma siger til sig selv, at det er okay. At Lulu ikke gør det for at være streng, men hun kan ikke tale følelsen væk. Og hun kan ikke lade være med at føle sig urolig. For hvis det er så svært at komme tilbage efter en uge på optagelse, hvordan bliver det så ikke, når hun har været væk i over en måned?

Klokken ringer ud efter sidste time. Selma ved ikke, hvad hun skal gøre af sig selv. Hun og Lulu plejer at følges over til Fritten, men plejer gælder jo ikke i dag. Hun fumler med skoletasken. Undgår at se op, mens de andre skramler med stole og råber "Hej-hej". Hun vil hellere være den sidste, der bliver klar, end at stå og flagre, mens Lulu og Josefine løber forbi uden at ænse hende.

Det hele er så mærkeligt. Selma havde faktisk troet, at hun skulle spise hos Lulu i dag, men der er ikke nogen, der har talt mere om det. Hun har mest lyst til bare at gå hjem. Droppe Fritten og Lulu og alting og bare gemme sig under dynen.

Men så står hun der pludselig. Hendes bedste veninde. Som om alt var normalt.

- Skal vi ikke pjække fra Frit i dag? siger Lulu og lægger armen om Selma. – Mor har sagt, det er okay, når vi nu har savnet hinanden så meget. Og vi bagte marmorkage i går!

Selma er forvirret. Forstår ikke, hvad der sker, og har lyst til at spørge. Men så vælger hun at være ligeglad. Og bare være glad.

- Uhm, jeg elsker marmorkage! siger hun og svinger tasken over skulderen. – Hvem kommer først ned til cyklerne?

De løber forbi Josefine og hendes mor på vej ned ad trappen mod cykelstativerne, og Selma prøver at lade være med at tænke på, om tingene havde været anderledes, hvis Josefine ikke var blevet hentet tidligt. Om det så havde været hende, der skulle med hjem og spise marmorkage.

Hjemme hos Lulu er alting, som det plejer. De sidder i Lulus lyserøde sovesofa og hører musik og gumler kage. Lulu spørger og spørger uden at vente på svar, og så taler hun løs om Mathias fra femte, som hun havde mødt nede i centeret i lørdags. Som om i dag slet ikke var sket. Som om Selma ikke havde siddet alene hele spisefrikvarteret.

Men Selma siger ingenting. En del af hende føler, at hun ikke rigtig kan brokke sig.