Titelblad

Jo bausø

Dværgen Regin og hans magiske træ

mellemgaard

Kolofon

Dværgen Regin og hans magiske træ
© 2018 Jo Bausø og Forlaget mellemgaard

Grafisk produktion: KWG Design, Odense
Grafiker: Katrine Hestvang Risager Skaaning
Forsideillustration: Daniel Lundin

ISBN 978-87-93724-07-5

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner eller virksomheder,
der har indgået aftale med Copydan Tekst & Node, og kun inden for de rammer,
der er nævnt i aftalen.

www.mellemgaard.dk

KAPITEL 1

Regin var stolt af sin familie. De var magtfulde, rige og dygtige. Dværgene i bjerget viste dem stor respekt, men Regin var alene nu. Alle hadede ham, da han og Ask flygtede til Danmark. Ask var der heller ikke mere.

Regin mærkede en rislen ned ad ryggen. Hænderne rystede. Hårene rejste sig på armene. Han var bange. Endnu en dag sad han fanget i sit magiske egetræ. Menneskene skulle stoppe, før de smadrede hans liv. For få dage siden kom store maskiner kørende. De gravede jord af til veje. Så kom der lastbiler, som læssede grus af. Mennesker med motorsave begyndte at arbejde. For hver dag der gik, fældede de træerne tættere på ham.

Det buldrede og bragede omkring Regin. Han kravlede ind under spisebordet og så på sine ting. Det var hans det hele, og han ville ikke miste det. Regin mærkede rystelser under fødderne. Bordet hoppede. Tallerknen med guldskeen i klirrede. En stor krystaltallerken smadrede ned i gulvet lige ved siden af ham. Tallerknen var gået i arv i familien de sidste 900 år. Var den et grimt varsel om, hvad der ventede? Ville menneskene knuse ham, før Virve og Zig gjorde? Regin havde ikke bedt ret ofte, men nu var han desperat. ”Kære Odin og Thor. Vi har ikke talt sammen i lang tid,” sagde han lavt, ”og det undskylder jeg. I skal komme hurtigt, for menneskene vil fælde mit magiske træ. De er slemme og onde og tænker kun på penge. De vil smadre mit hjem. Her er min plan: Thor, gider du futte alle maskiner og mennesker af med nogle lyn? Odin, vil du lave en magisk stenmur omkring mit træ? Den skal være solid. Menneskene må ikke kunne ødelægge den. Hverken med dynamit eller maskiner. Muren, jeg selv forsøgte at mane frem og gøre magisk, endte desværre med at blive af mos i stedet for sten. Mine evner har ikke været brugt i 15 år. Siden Ask døde har jeg ikke haft lyst til at lave magi. De seneste dages uro har tvunget mig til at begynde igen.” Gulvet rystede under Regin. Han knugede hænderne sammen, så de blev helt hvide og fortsatte: ”Hov, hold lige på hesten og gedebukkene. Jeg bor jo i et træ, måske brænder det også af, når lynene suser rundt. Thor, kunne du i stedet smadre alle mennesker og maskiner med din fine hammer, Mjølner? Hvis jeg skal lave noget magisk arbejde som betaling, gør jeg det gerne. Jeg skal bare lige øve mig lidt ...”

Der lød et brag, som var højere end torden. Træet svingede, Regin fløj hen ad gulvet. Han lo. Odin og Thor var hurtige. Han tog de mørke solbriller på og kravlede hen til kighullet i træet. Hvad gjorde guderne ved de grimme mennesker? Han så ud og mærkede skuffelsen. Det var ikke Odin og Thor, som var i gang, det var mennesker, som savede grene af hans træ. Det knagede, bragede og svingede. Regin faldt. På bagdelen rutsjede han ind under det store spisebord. Han gøs og rejste sig i ren panik. Hovedet hamrede op i bordpladen, solbrillerne faldt af. Det tog tid at blive frisk igen. Han lagde solbrillerne i lommen og kravlede væk fra spisebordet. Langsomt og forpint kom han på benene og så sig rundt.

Endnu en gren blev skåret af hans træ, det ville blive fældet om lidt. Han skulle flygte nu, hvis han ville leve.

Den magiske dragkiste stod i hjørnet. Han var glad for, at han havde lavet nye magiske hængsler til den. De nye hængsler var stærkere end de gamle. Først alt værktøjet. Forsigtigt lagde han det i bunden af dragkisten. Familiebillederne og køkkentingene blev pakket ned sammen med hans pynteting, trøjer, bukser og underbukser. Han så sig bange rundt. Der lød et brag udenfor, endnu en tung gren faldt til jorden. Regin pakkede hurtigt spisebordet og de tolv stole ned. Hans to yndlingslænestole blev også lagt i. Pludselig kom han i tanke om guldet. Der lå altid mange mønter i madrassen for en sikkerheds skyld, resten var gravet ned ude i skoven. Regin løb hen til sengen og så på madrassen, den skulle ikke med. Han var øm i ryggen, hver gang han vågnede. Der dryssede halm og guldstykker ud, da han sprættede den op. Grådigt samlede han mønterne op og smed dem over i kisten. Regin så på himmelsengen med de fire stolper, som næsten nåede op til loftet. Jo, den skulle også med. Han smed den ned i dragkisten sammen med natbordet. Hvad var der tilbage? Uha, han havde nær glemt de vigtige bøger. Forsigtigt lagde han dem ned, én efter én. Først dem om hans slægt, så bøgerne om hvilke rigdomme der havde været i familien. Regnskabsbøgerne, som også gik langt tilbage, blev lagt i til sidst. Han smed bogreolen op i kisten, den var fuld nu. Resten måtte blive her, det var frygteligt!

Da Regin lukkede låget på kisten, faldt en tung loftsbjælke ned på hans fod. Regin væltede af det hårde slag. Han stønnede og rev i foden for at komme fri. Den hang sært ud til siden.

Han greb dragkisten, langsomt fik han sig kæmpet op at stå. På ét ben hoppede han igennem rummene, kisten slæbte efter ham hen ad gulvet. Træet bevægede sig, det ville snart blive fældet. Regin smed med tårer i øjnene en magisk forsvindingskugle. Den trillede hen ad gulvet. Om kort tid ville hans ting forsvinde op i røg. Ingen ville nogensinde vide, at han havde boet her.

Solbrillerne lå i inderlommen. Det skarpe sollys var forfærdeligt, han kunne ikke tåle det. Med solbrillerne på gik det nogenlunde, hvis han holdt sig i skyggen. Han så ud af hullet, som var nede ved jorden. Der var ingen mennesker at se. Regin kravlede ud med dragkisten på slæb. Han løb, så hurtigt han kunne. Den sårede fod gjorde ondt. Træet knagede, og pludselig væltede det. Det gav et brag, jorden rystede under ham. Regin blev ramt i hovedet af nogle grene.