Titel

Dragepigen for enden af regnbuen

af
Emil Blichfeldt og Cecilia Blichfeldt

Illustreret af Tomas Præstholm

Prolog

Som du måske nok ved, så var verden for millioner af år siden befolket med enorme væsner kaldet dinosaurer. De herskede over jorden, lige indtil en kolossal meteor ramte jorden, og aske formørkede himlen. Uden solens stråler døde planterne.

Uden planter var der ingen mad, og derfor døde dinosaurerne.

I stedet for de mægtige dinosaurer udviklede der sig en ny art. Pattedyrene. De overtog førerpladsen og spredte sig over hele jorden. Det mest succesfulde af alle pattedyrene var mennesket.

Men hvad nu hvis dinosaurerne i virkeligheden var drager, og der aldrig var kommet en meteor. Kunne drager og mennesker så leve side om side?

Kapitel 1
Yudo, en væmmelig mand

Dragerne lagde naturligvis mærke til, hvordan pattedyrene udviklede sig, og de syntes, det var rart med nye væsner i nabolaget, især dem, der var venlige og intelligente.

Derfor blev dragerne for eksempel hurtigt gode venner med delfinerne.

Men det var en helt anden historie, når det drejede sig om menneskene. Mennesker var anderledes. Selvom de var svage, var deres hjerner store.

De samarbejdede og opfandt redskaber, men værst af alt – var de aldrig tilfredse. Lige meget hvor dygtige de blev, ville de hele tiden være bedre. Det var, som om deres svage kroppe tvang dem til at udvikle deres hjerner.

De første mange tusind år rystede dragerne på hovedet ad de små skabninger, men efterhånden som de bredte sig, tvang de drager og andre monstre til at flytte længere og længere væk. Kunne dragerne ikke bare have spist menneskene? Jo, det kunne de naturligvis godt, men mennesker smagte nu engang helt afskyeligt. Men først og fremmest var de fleste drager venlige væsner, der syntes at der burde være plads til alle.

Det var menneskene ikke enige i. De jagede dragerne og stjal deres magi, når de kunne. Især én mand var rigtig glad for at stjæle dragernes magi.

Manden hed Yudo. Han fangede små forårsdrager og maste magien ud af dem. En dag havde den væmmelige mand skaffet nok dragemagi til at kunne gå i gang med en ondskabsfuld trolddom.

Kapitel 2
Yudos trolddom

Yudo stod i sit troldmandslaboratorium og begyndte at skabe sin onde magi. En trolddom stærkere end nogen anden i jordens historie.

Magiske gnister føg om ørene på den sorthårede mand. Røg i mange farver snoede sig op under tagspærene, så hans sure ravne hostede og fløj ud i natten.

Da det blev morgen, og et let regnvejr begyndte, var Yudo færdig med sin ondskabsfulde forbandelse. Han ventede til det rette øjeblik, hvor regnen tog af, og solens stråler glitrede i regndråberne. Som tusinder af små krystaller forvandlede dråberne solen til en smuk regnbue.

”Hæ hæ,” lo Yudo ondt. ”Det var lige det, jeg manglede,” og med en stor blæsebælg blæste han de magiske dampe og gnister ud ad vinduet. Røgen fløj ud og blandede sig med regnbuen.

Regnbuen mærkede straks, at det var slut med at være sød og uskyldig. Regnbuen følte, at den blev ond, og den bandede højlydt, selv om den ikke måtte for sin mor, solen. Regnbuen løftede enden, hvor der måske ventede en skat, og strakte sig ud i verdensrummet. Regnbuen satte sin ende ned i en helt ny verden. En vild og voldsom verden, der aldrig før havde fået besøg af en regnbue. Og da slet ikke en ond regnbue.

Den Vilde Verden havde måske kunnet klare en ondskabsfuld regnbue, men det næste, der skete, ville give Den Vilde Verden hovedpine mange år frem i tiden.

Kapitel 3
Den Vilde Verden

Yudo hujede begejstret fra sit tårnvindue. Den onde regnbue gjorde, som den skulle.

Drager blev lokket af den flotte regnbue. De blev ligefrem hypnotiserede, og i ren og skær begejstring løb de hen over regnbuen og hele vejen til Den Vilde Verden.

Snart var alle dragerne væk fra Yudos verden. Men han var ikke tilfreds. Han fik magien til at lokke alle monstre og andre mærkelige væsner over til Den Vilde Verden.

Den Vilde Verden fortrød nu, at den havde budt regnbuen velkommen. Nu var det slut med fred, ro og et par orkaner i ny og næ. Nu var Den Vilde Verden overrendt med endnu vildere væsner.

Yudo så, at hans verden var tømt for vilde væsner. Tilfreds sugede han regnbuen ind i blæsebælgen, som han satte ned i sit bælte.

Regnbuen forsvandt fra verden sammen med dragerne, der skabte forår, sommer og vinter. Tilbage var kun efterårets grå støvregn og Yudos væmmelige latter.

Men Yudo var ikke tilfreds, der var nemlig noget, han manglede, men der skulle gå næsten hundrede år, før han fandt det, han søgte.

Kapitel 4
En dreng ved navn Benni

Yudo gnæggede ondt og strøg sig hen over hovedet, hvor hans engang sorte hår nu var blevet gråt som aske. Yudo gnæggede, fordi han endnu engang havde brugt sin onde regnbue. Han havde igen forvist en mand til Den Vilde Verden, hvor drager og monstre herskede. En verden, hvor mennesker var mad eller kæledyr.

Alle mennesker frygtede Den Vilde Verden, og derfor lod de Yudo bestemme. På den måde var Yudo blevet konge over verden. Han havde hersket i næsten hundrede år. Om kun syv dage ville han fejre hundredårsdagen med en stor, ond fest, hvor alle græd og gav ham gaver.

Helst flotte troldmandskåber.

Selvom han havde et helt rum fyldt med verdens flotteste kåber, var han ikke tilfreds. Og han vidste godt, at en masse nye kåber heller ikke ville gøre ham glad. Men han havde læst en bog, hvor der stod, at man blev lykkelig, hvis man blev gift. Derfor ville han fejre hundredåret med at få sig en kone. Heldigvis havde han allerede fanget den helt rigtige.

Yudo vendte sig og blottede sine lange, gule tænder i et hæsligt smil. ”Nå, lille dame. Nu har du set, hvor nemt jeg kan sende folk hen til de farlige drager. Vil du gifte dig med mig om syv dage … eller dø?”

Den smukke, lyshårede kvinde vred sine fine fingre, men nåede ikke at sige noget. For en stor dreng løb hen til hende og greb hendes hånd.

”Kom mor, lad os flygte fra den væmmelige Yudo, jeg har pakket en taske med mad!”

”Pas på, Benni. Yudo gør onde ting,” hvinede Bennis mor.

Yudo løftede sine askegrå øjenbryn og gloede overrasket på Benni. ”Sig mig, er du dum eller meget modig?”

”Jeg er i hvert fald ikke dum,” råbte Benni og hev i sin mor.

Yudo trak bare på skuldrene. ”Det er også lige meget. Resultatet er det samme.” Derefter tog han sin blæsebælg fra bæltet og blæste den onde regnbue frem.

”Din mor har syv dage til at bestemme sig for, om hun vil gifte sig med mig, eller om hun hellere vil dø! Og der er intet, du kan gøre!” lo Yudo ondt.

Regnbuen greb øjeblikkeligt Benni. Den fløj ud ad vinduet og hele vejen til Den Vilde Verden med den skrigende dreng.

Kapitel 5
Pigen for enden af regnbuen

Benni landede med et bump. ”Av!” skreg han.

Den onde regnbue grinede bare, for den blev aldrig træt af at flyve væsner fra Yudos verden til Den Vilde Verden.