Hellborn

© Andreas Antoni Lund & Byens Forlag, 2018

1. e-bogsudgave, 2019

ISBN 978-87-93758-39-1

Papirudgaven af samme titel er udgivet

med ISBN 978-87-93758-13-1

Redaktion: Vincent Achong Karker

Omslag og e-bog: Rolf Skov Madsen

”Human Torch”-photo reproduced with permission from

Scott May’s Daredevil Stunt Show, Stunts UK Limited

Enhver kopiering fra denne bog må kun ske

efter reglerne i lov om ophavsret af 14. juni 1995

med senere ændringer.

Byens Forlag

Istedgade 102 | DK-1650 København V

www.byensforlag.dk

Ulykken

Jeg kan intet se, har en smag af jern i munden, og det hyler for mine ører.

Jeg ligger fladt på ryggen. På et koldt og ru underlag.

Min krop er udstrakt. Kun det højre ben er bøjet. Højre overlår ligger godt nok samlet med venstre overlår. Men mit højre underben peger væk fra kroppen – og ikke på en naturlig måde.

Rejs dig op, siger jeg til mig selv. Kom så. Rejs dig nu op.

Jeg forsøger at løfte overkroppen. Den rykker sig ikke. Jeg kan heller ikke bruge højre arm – som er fanget under ryggen – til at skubbe fra med.

Venstre arm er fri. Men den er gipsindbunden. Og den er livløs. Hverken hånden eller fingrene, der er tilbage, kan jeg bevæge.

Mine øjne er lukkede. Øjenlågene som forseglede.

Jeg prøver at løfte hovedet. Heller ikke det kan jeg flytte det mindste.

Jeg forsøger at vrikke med venstre fods tæer. Ligeledes ingen reaktion. Jeg kan ikke bevæge en eneste muskel i kroppen.

Over mig kan jeg ane en alvorlig stemme.

”Der muss 30 Meter oder so gerutscht sein. Vom Asphalt und runter in den Graben. Nimm ihm den Helm nicht ab.”

Jeg kan fornemme visiret på hjelmen, jeg stadig har på hovedet, blive slået op. Men jeg kan stadig intet se. Stadig ikke åbne øjnene.

To slanger bliver ført op i mine næsebor, og ilt begynder at strømme ind i min næse.

Okay. Rolig. Det må være ambulancefolk, tænker jeg. Jeg har været ude for en ulykke.

Tag det roligt. Træk vejret. Tænk dig om. Hvad skete der?

Jeg husker bare, at jeg sad på motorcyklen. Men jeg pressede den ikke. Jeg kørte stille og roligt. Moderat. Forsvarligt.

Jeg tager en dyb indånding igennem næseborene og kan mærke ilten fra slangerne strømme ned i lungerne.

Jeg kan da i det mindste stadig trække vejret.

Nå ja!

Det gibber i mig – men uden at min krop rører på sig.

Varevognen. Den hvide varevogn. Den må have kørt meget langsomt? Eller holdt stille? Og så er jeg kørt op i den bagfra.

Jeg kan mærke et stik i venstre arm.

”Schnell,” instruerer en anden stemme end den første. ”Hol die Trage.“

Jeg har ikke tid til det her. Jeg må komme op på benene og hen til motorcyklen. Jeg må se hende. Nu. Alt andet er lige meget. Jeg vil bare være sammen med hende.

Hun er grunden til, at jeg er her. Hun er grunden til, at jeg kørte forsvarligt. Jeg ville være sikker på at komme frem. Jeg har jo ændret mig.

Forsigtigt lader de to reddere et slag glide ind mellem asfalten og min krop. Min højre arm holder de fikseret under ryggen.

Vi havde jo alle de her planer sammen. Vi skulle blive gamle sammen. Vi… Nej, vent. Stop! Jeg må holde fokus, minder jeg mig selv om. Hvordan kan du signalere til dem, at du er ved bevidsthed? Tænk. Tænk for fanden, Hunter!

Redderne løfter varsomt slaget med mig på og placerer det på, hvad jeg formoder, er en ambulancebåre. Omhyggeligt trækker de slaget fri under mig, så jeg ender med at ligge på bårens madras. Stadig med højre arm fikseret under ryggen.

”Sein Puls und sein Blutdruck stabilisieren sich nicht,” lyder det bekymret fra den ene redder.

”Das Propofol scheint nicht zu wirken,” konstaterer den anden.

Propofol?

Jeg forsøger at bruge mit stemmebånd. Men jeg kan ikke frembringe en eneste lyd. Endsige ytre et ord. Jeg kan ikke engang flakke med øjnene under øjenlågene.

Jeg har et advarselsarmbånd på. Der står, at jeg ikke kan tåle det intravenøse bedøvelsesmiddel Propofol. Men jeg bærer armbåndet på håndleddet på højre arm – den arm, der er gemt under min ryg.

Jeg kæmper. Men det er nytteløst. Jeg kan ikke komme op.

Og selv om jeg er ved fuld bevidsthed, begynder det pludselig at føles, som om jeg er ved at forlade min krop.

Snart bliver også lydene omkring mig fjernere.

Jeg mister efterhånden følelsen i min krop.

Er det nu, det sker? Det kan det ikke være, hører jeg mig selv tænke. Der er noget galt. Det kan ikke passe! Der må være noget, jeg kan gøre! Det kan ikke slutte nu. Der er så meget, jeg vil nå endnu. Jeg kan slet ikke forestille mig ikke at være til længere.

Jeg har nu helt mistet kontakten med min krop. Selv mine tanker er et andet sted end jeg. Jeg er blot tilskuer.

Pludselig begynder mit liv at passere revy for mit indre øje.

Mødet

De siger, at når ens liv passerer revy, er det i virkeligheden hjernen, der desperat forsøger at komme i tanker om en situation, der minder om den livsfare, man befinder sig i. Den leder efter erfaringer, man har gjort sig, som man kan trække på til at komme ud af faren.

Mit flashback starter ikke ved min fødsel. Det starter ikke lang tid før ulykken. Det begynder ved starten til min genfødsel. Den begivenhed, der gav mig et perspektiv på livet, som gjorde mig i stand til at tilgive hende, hvad hun havde gjort mod mig.

Mit flashback begynder en aften sammen med min barndomsven Eros uden for en villa i Nærum.

Som så tit i livet havde jeg planer om, at det skulle føre til et. Men det skulle vise sig at føre til noget helt andet.

”Vent, Eros. Før vi går ind, er der noget, du skal love mig.”

”Hvad?”

”Sig, at du vil love mig det.”

”Jeg lover sgu da ikke noget, jeg ikke ved, hvad er.”

”Okay. Jeg ved, du ikke må fortælle mig præcis, hvad der skal ske. Men du skal love mig, at jeg ikke skal gøre noget, hvor jeg kommer til at se kikset eller grim ud.”

”Hvad fanden snakker du om?”

”Lov mig det nu bare, Eros.”

Huset, Eros og jeg stod udenfor, lignede de andre villaer på vejen, bortset fra at der ikke var noget lys at se indenfor. Vinduerne var mørkelagte.

På et skilt på hoveddøren stod der Olymp. Der var ikke nogen postkasse. Og der var ikke nogen blomsterbede i forhaven – kun en mandshøj hæk.

Jeg drejede med højre hånds pege- og tommelfinger nervøst på en lillefingerring med min families emblem, som jeg bar på venstre hånds lillefinger.

”Jeg ved sgu heller ikke, hvad fanden der skal ske derinde,” indvendte Eros opgivende.

”Det troede jeg.”

”Det er jo for fanden hemmeligt. Det er jo ligesom en del af gamet.”

”Så lov mig, at vi skrider, hvis det bliver upassende.”

”Okay. Jeg fucking lover. På fucking spejderære. Ama’r. Men så må du sværge ikke at pussy out.”

Jeg nikkede tilbageholdende.

Eros gik helt hen til hoveddøren og bankede på to gange med en massiv dørbanker, der sad under en luge i øjenhøjde.

Han vendte sig om mod mig.

”Nu tror du ikke, at det er sådan noget hippiepis med, at vi skal finde os selv?” spurgte Eros skeptisk. ”Eller udvikle os, vel?”

”Hvorfor? Er du også begyndt at få kolde fødder? Skal vi så ikke bare gå igen?”

”Det ka’ vi sgu da ikke nu. Vi har jo allerede banket på. Nej, jeg har bare hørt, at det er sådan noget, det handler om nogle af de her steder. I hvert fald i de gamle af dem.”

”Hvis det gør, så skrider vi. For os handler det altså om at skabe kontakter.”

Vi nåede ikke at diskutere mere. Lugen over dørbankeren blev skubbet til side. To øjne kom til syne.

”Hvem kan jeg melde, at d’herrer er?” spurgte en mand.

”Det er Hunter,” svarede Eros og pegede på mig. ”Og jeg er Eros. Vi er blevet inviteret. Vi må stå på gæstelisten.”

Det kan godt være, at jeg sagde, jeg ville skabe kontakter. Men egentlig vidste jeg ikke, hvorfor jeg var der. Alle sagde bare, at det var sådan noget, man skulle for at networke. Men jeg anede ikke, hvordan det fungerede. Bare at der af og til var nogle, der fortalte, at de kendte nogen, som havde fået en fed stilling, fordi vedkommende havde de rigtige forbindelser.

Oftest var det Eros, der var min kilde. Han talte tit med længsel i stemmen om, hvor meget den og den tjente. En ven, som havde fundet på en fed fidus. En venindes kæreste, som var blevet headhuntet af en prestigefuld koncern. Eller en eller anden kendt erhvervsmand, som havde scoret kassen på en smart handel.

Jeg delte ikke Eros’ besættelse af at blive rig. Men jeg fulgte alligevel efter ham. Selv om jeg ikke vidste det dengang, var jeg misundelig på ham. Jeg misundte hans ambition og målrettethed. Jeg beundrede også hans drive. Det var som om, at det gav ham et formål med livet.

Jeg derimod drev ligesom bare igennem tilværelsen uden mål og mening. Han levede livet. Han sugede det til sig. Og det, håbede jeg underbevidst, kunne smitte af.

Vi blev ført ind i en stor dunkel stue. På den ene side af lokalet var der hængt store, mørke forhæng for vinduerne. På den anden side var der række efter række af indrammede, sirligt malede våbenskjold.

Fire unge mænd stod på geled midt i lokalet med ryggen til Eros og mig. Foran de unge mænd var der en kamin. Det var den eneste lyskilde i rummet.

”Vær venlige at stille jer ved af siden af de andre.”

Instruktionen kom med afdæmpet stemme fra en let pukkelrygget mand. Ham, der havde lukket os ind.

Kort efter trådte en rank mand i sort jakkesæt og med charmeklud om halsen ind i lokalet fra en dør ved siden af kaminen. Han slog armene ud i en gestus, der skulle signalere, at vi var velkomne.

Eros trådte straks et skridt frem fra rækken.

”Lad mig introducere mig selv og min ven.” Eros pegede på mig. ”Det er Hunter, og jeg…”

”Jeg er den operative leder,” afbrød den mørkklædte mand Eros uden at skænke ham et blik. ”Og dette er Olymp. Her er det underordnet, hvem I er. Det er underordnet, hvad I hedder. Det I er – det eneste I er – er aspiranter.”

Eros trådte forlegent tilbage i geled med os andre.

Den operative leder gik roligt frem og tilbage med hænderne bag ryggen, imens han inspicerede de seks unge mænd foran sig.

”Dette forum er et samlepunkt. Det er en samling af unge ærgerrige mænd. Vi, der er her, besidder alle egenskaber, som kan bringe os vores mål og ambitioner nærmere. Vi er grundstenene i fremtidens Danmark. Vi har potentiale til at blive de tandhjul i samfundet, der skaber vækst og velstand. De store tandhjul, der trækker de små. Og det er et potentiale, som vi har pligt til at udleve. For samfundets skyld. For de små tandhjuls skyld.”

Han stoppede op og kiggede inspicerende på aspiranterne, før han fortsatte med endnu mere bestemt stemme.

”I er her på grund af jeres individuelle ambitioner. Den målrettethed er en egenskab i sig selv. Det er et potentiale. Men det er et potentiale, som vi må erkende, at vi hver især har de bedste chancer for at forløse, hvis vi er del af en stærk enhed. Det handler om at have de rigtige forbindelser. At kende de rigtige.”

Han lod tilfreds blikket glide henover os.

”Vi kunne selvfølgelig lade som om, at det handler om traditioner, ære og al sådan noget crap. Men det vil hverken narre jer eller os. Det, det handler om, er at skabe synergi imellem de store tandhjul – samfundets elite. Networking er alt i dag. Det er derfor, I er her. Og det er derfor, vi er her. Networking, networking, networking.”

Igen holdt han en kort kunstpause.

”Vi tror, at I har potentialet til at blive en del af samfundets top. I er blevet anbefalet til os. Og I er blevet inviteret af os. Men før I kan blive en del af os, skal vi sikre os, at I fortjener vores tillid. At I er loyale. Det skal I bevise. Det er en del af indvielsen. Det er en del af det at være aspirant.”

Han tog en klokke ned fra pejsehylden bag sig og ringede med den.

Bag os trådte den foroverbøjede mand ind i det sparsomme lys.

Den operative leder lagde klokken fra sig igen, foldede sine hænder og så i retning af manden.

”Alfred vil fortælle jer, hvad der nu skal ske.”

Han drejede om på hælene og nikkede til Alfred, før han forlod lokalet igen med bestemte skridt.

Alfred vandrede langsomt hen foran os.

I lyset fra pejsen kunne jeg se, at Alfred – trods sin dårlige kropsholdning – ikke var en ældre herre. Han var på vores alder. Det var som om, at han spillede pukkelrygget. Og den selverklærede operative leder var også nærmest som en parodi. De lignede Nicklas Bendtner til galla med Klokkeren fra Notre Dame som date.

Godt nok sagde de, at det kun handlede om at netværke. Intet andet. Men så var det hele jo alligevel bare pakket ind i hemmelighedskræmmeri og sære ritualer.

”I vil modtage et brev,” forklarede Alfred. ”Dér vil der stå, hvad der skal ske.”

Eros lænede sig begejstret frem.

”Hvornår?”

Alfred skævede irriteret til ham.

”Tids nok, aspirant,” replicerede han kort. ”Tids nok.”

Restauranten

Selv om jeg havde en del bekymringer omkring logen, var jeg i bund og grund ret ligeglad med den. Faktisk var jeg ret ligeglad med det hele. Jeg var mest af alt taget med, fordi Eros syntes, at det var en god idé.

Det meste, jeg gjorde, foretog jeg mig, fordi jeg troede, at det blev forventet af mig, eller fordi det nu engang er det, man gør. Man tager en uddannelse – gerne så høj som mulig. Man får et arbejde – helst en karriere. Og når der er styr på det, bliver man gift og får børn – et par stykker er at foretrække, så den første ikke skal være enebarn.

Og det er det. Det er livet. Du kan fylde den resterende tid med, hvad du har lyst til. Det mest oplagte er at tænke over, hvad du gerne vil have til at stå på din gravsten.

Jeg medgiver. Det lyder røvsygt. Det ville det også have gjort for mig dengang – hvis jeg vel at mærke var stoppet op og havde tænkt over det. Men det gjorde jeg ikke. Det var jo nu engang bare sådan, det var. En to do-liste, som det gjaldt om at få sat alle flueben ud for hurtigst muligt.

Der manglede da også noget i mit liv. Det er jeg ikke i tvivl om nu. Men det vidste jeg ikke på det tidspunkt. Man kan savne noget, man har prøvet. Man kan måske endda savne noget, man har hørt andre fortælle om. Men jeg mener, hvordan skal man kunne savne noget, som man ikke engang ved findes?

Eros slog ud med armene og smilede entusiastisk.

”Har du fået brevet? Har du åbnet det? Har du læst det?”

Jeg tronede for enden af et spisebord. Jeg sad sammen med Eros i et aflukket hjørne af et steakhouse, hvorfra vi kunne se ud på en af Strøgets travle sidegader. Jeg tog en steakkniv i den ene hånd og stak med den anden hånd den tilhørende gaffel i en 200-grams Wagyu-filet.

”I mit står, at vi skal tage på en cocktailbar,” fortsatte han, inden jeg nåede at svare. ”Står der også det i dit?”

”Ja. Hvad tror du, der skal ske?”

”Det må vi jo vente og se,” svarede Eros, mens han drejede hovedet for at spejde ud af vinduet efter en forbipasserende pige med farverigt hår, lårkort skirt og stiletter med hæle, der var for høje til, at hun kunne gå sikkert i dem på gadens brosten. ”Måske skal vi bare drikke fucking cocktails?”

Eros vendte blikket mod mig og løftede øjenbrynene, mens han smilede gævt.

”Tror du, at hende horen dér er lige så billig, som den krigsmaling, hun har tværet ud over hele krydderen?”

Jeg lænede mig frem for at fange et glimt af pigen.

”Hun kan ikke være billig nok, hvis du skal kunne score hende,” konstaterede jeg tørt.

Eros sænkede blikket tilbage mod tallerkenen foran sig.

”Din mor beklagede sig da ikke i nat,” mumlede han fjoget. ”Og hun fortalte mig, at det er dyrt at se så helvedes billig ud.”

Jeg skulede opgivende på Eros. Det var en upassende kommentar. Især over for mig. Men hvis der var én, jeg tolererede mor-jokes fra, så var det Eros. Han vidste jo heller ikke, hvad der i virkeligheden var sket med hende.

”Det er sådan noget, proler-piger siger, for at virke, som om de har penge,” slog jeg fast med en snært af foragt i stemmen. ”Hende der er helt sikkert bare frisør.”

”Frisør? Hvorfor tror du det?”

”Lagde du mærke til, at hun havde farvet noget af håret blond, men samtidig havde farvet håret under det øverste lag mørkt?”

”Og hvad så?”

”Det er typisk frisører. Alle fattigrøve går med alle deres smykker på samtidigt. For at se så velhavende ud som muligt. Tror de. Frisører smykker sig med deres hår. Derfor gør de alt for meget ved det. De nøjes ikke med én hårfarve. De skal have dem alle i håret på samme tid.”

Ja, jeg ved det. Det var ikke pænt sagt. Og det var nu egentlig ikke, fordi jeg havde noget imod hende per se. Eller frisører som sådan for den sags skyld. Men hun var bare ikke interessant for mig. Hun passede ligesom ikke ind i min skabelon. Hun levede simpelthen ikke op til min standard.

For Eros forholdt det sig anderledes. Han var fordomsfri og umiddelbar.

Han så det bedste i alle. Ikke kun piger. Selv om det dog især gjaldt piger. Havde de en god røv, så han den – og kun den. Havde de flotte ben, så han dem – og ikke andet.

Han tænkte med pikken. Den styrede hans liv. På godt og ondt. Den var som en urkraft. Det var den, som drev ham mod at ville blive rig. Han var af den faste overbevisning, at penge ville øge hans chancer hos det modsatte køn.

Det var hans pik, der gav ham hans glubske appetit på livet. Det var denne pikstyrede livssult, der gav ham det mål og den mening med tilværelsen, jeg ikke vidste, jeg misundte ham og beundrede ham for.

Men nogle gange var det også den, som førte ham i uføre og i nogle tilfælde fik folk til at se ham som enfoldig, primitiv og klam. Sådan opfattede jeg ham ikke – kun. For mig var han først og fremmest bare min bedste og ret beset eneste ven.

”Jeg kan ikke se problemet med garnet,” modsagde Eros mig med et alvorligt blik. ”Hun var da fucking fræk. Så du de jader? Jeg ville sgu knalde hende.”

Jeg rystede på hovedet.

”Jeg er til kvalitet. Creme de la creme. Og cremen af cremen er som regel det dyreste. Især når det gælder piger. Jeg skal have en, der har hele pakken. Ikke bare noget af den.”

Eros var lavstammet, og når han gik, var det med korte, hurtige skridt. Han havde en lille dunk, som han struttede stolt med, når han stod oprejst.

Men selv om han havde en kikset figur, så var det hans ansigt, der stjal opmærksomheden. Han havde altid et bredt, lummert smil og charmerende øjne.

Og så var han meget forfængelig. Hans øjenbryn var plukkede. Huden på hans ansigt var glat og velplejet og altid solariebrun. Og han havde som regel en sort Trilby-hat på. Under den var det meste af hans halvlange hår redt tilbage. Kun enkelte totter faldt nøje planlagt ned i panden, hvor de – sammen med hatten – skjulte et ar øverst på hans pande.

Arret havde Eros, fordi han havde fået indopereret en jernplade. Som små børn havde vi leget på en byggeplads, hvor vi kravlede rundt på skurvognene. Pludselig havde jeg helt umotiveret skubbet ham ud over kanten på en af skurvognene. Eros slog hovedet så hårdt, at han måtte opereres.

Slaget ændrede ham. Han havde været et stille og tilbageholdende barn inden. Men det var, som om han derefter sagde og gjorde, nøjagtig som han ville. Det var som om, at et filter var blevet slået ud af ham.

Jeg fik aldrig givet ham en god forklaring på, hvorfor jeg havde gjort det. Jeg vidste det ikke engang selv. Og jeg brød mig ikke om, hvad jeg havde gjort, da jeg så ham ligge på jorden med et åbent sår ved hans hårgrænse. Heller ikke i tiden efter. Derfor kom jeg aldrig ind på det. Han nævnte det heller ikke selv nogensinde.

”Horer kan da ikke være for billige,” tog Eros til genmæle med et kækt smil.

Jeg svarede ikke. Emnet billige horer interesserede mig ikke voldsomt. I stedet hev jeg indiskret op i venstre ærme af min Armani-habit og lod et armbåndsur med stålspænde, sort urskive og mørkebrun krokodilleskindsrem komme til syne, mens jeg nysgerrigt skævede til Eros.

”Hvad siger du så?”

Eros spærrede imponeret øjnene op.

”Fucking nice. Fucking nice. Et Jaeger-LeCoultre, ikke? Hvor meget har du måttet slippe for det?”

”29.995 kroner.”

Eros piftede.

”30 kilo. Wow.”

Jeg tog uret af og vendte bunden i vejret.

”Prøv lige at nyde klokkeværket igennem bagkassen af safirglasset.”

Eros studerede det nøje, gav det tilbage til mig og stak hånden ind under sin jakke.

”Nå, men så skal du se, hvad jeg netop har skaffet.”

Jeg var ikke forberedt på, hvad der nu skulle ske.

Med et stort smil på læben trak han en revolver, der var næsten lige så lang som hans underarm, frem fra et pistolhylster. På løbet sad et kikkertsigte.

Jeg så forskrækket på revolveren og Eros.

”Hvad er det?”

”Det, min ven, er en Smith & Wesson.”

”Jeg kan se, at det er en pistol.”

”En revolver,” rettede han mig. ”Og ikke en hvilken som helst. Det er en kaliber .357 Smith & Wesson Magnum i børstet stål. Det er den klassiske 586-model med et 15,2 centimeter langt løb og seks runder.”

”Jeg mener, hvor har du den fra?”

Eros trak på skuldrene.

”Jeg har fået den af min far.”

”Hvad i al verden har du sådan en for? Gem den væk. Ved du ikke, hvor meget ballade, vi kan havne i, hvis der er nogen, der ser den og ringer til politiet?”

Jeg havde aldrig set en revolver i virkeligheden før. Så alene det forskrækkede mig. Og selv om jeg syntes, Eros var vild, var det selv for ham specielt at have et våben – endsige at tage det med i byen.

Eros grinte hånligt.

”Slap af. Det er bare et fucking legetøj. Du er altid så fucking kedelig og korrekt.”

”Pistoler er ikke legetøj.”

Eros rystede opgivende på hovedet og puttede revolveren tilbage i hylsteret under jakken.

”Det er en revolver for fanden. Ikke en pistol,” rettede han mig igen.

Jeg så mig nervøst omkring for at sikre mig, at der ikke var nogen, der havde set Eros tage revolveren frem.

”Hvordan kan du gemme det monstrum under jakken? Den er jo længere end Jokerens revolver.”

”Det er et specialdesignet hylster. Min far har købt sig en ny til sine jagter. Så har jeg overtaget den her. Det er en jagtrevolver. Til at plaffe høge og andre små fucking næbdyr med.”

”Næbdyr?”

”Ja, pipfugle. Jeg skal sgu da bruge den til at gå på jagt med, din spade. Hvad ellers?”

Eros smilede overlegent, mens jeg blot sad og rystede på hovedet.

”Men hvorfor har du taget den med her? Du er ikke rigtig klog. Hold den langt væk fra mig.”

”Jeg har også købt et gevær. En Winchester. Det skal bruges til at nakke vildsvin i Schwarzwald. Storvildt i Tanzania. Den slags kræ. Men bare rolig, den er sgu alligevel for fucking stor til at skjule under jakken. Så den ligger derhjemme.”

Jeg kløede mig nervøst på ryggen, mens Eros stadig grinte af sin egen joke og kaldte tjeneren hen til sig.

”To whisky uden is. Neat, tak.”

Tjeneren nikkede med et skeptisk smil.

Eros vendte sig mod mig igen.

”I aften skal vi sgu fyre den af, mester. Du slipper ikke for at tage med i byen i nat. Jeg har aftalt, at vi skal hooke op med to horer fra CBS på den der cocktailbar i brevet. De er superfrække. Og fucking horny. Lige til at lave.”

”Du tror, at alle piger er liderlige. Jeg gider ikke tage ud og møde piger. Jeg troede, at den her aften handlede om os. Og om at networke.”

”Også det, men det er fucking lørdag aften. Vær nu for en gangs skyld ikke en party pooper. Er det stadig det der, der skete mellem os dengang, som gør, at du ikke vil møde piger? Det med hende horen? Jeg har jo for fanden undskyldt for det millioner af gange. Jeg tænkte med min fucking pik. Okay?”

Jeg anede ikke, hvad jeg skulle svare. Jo, jeg var sur på ham over det, der var sket. Men det var længe siden. Og det var ikke grunden til, at jeg ikke ville møde pigerne.

Heldigvis blev jeg reddet af, at tjeneren vendte tilbage med whiskyen.

”Må jeg tage jeres tallerkener?” forhørte tjeneren sig høfligt.

Jeg nikkede.

”Tak. Det smagte, som altid, udsøgt.”

Eros tog utålmodigt en stor slurk af sin whisky.

”Nu tømmer vi de her, og så tager vi på cocktailbaren og får en enkelt til. Bare én enkelt cocktail. Det er jo for fanden det, man gør på cocktailbarer. ”

Jeg skubbede mit glas lidt væk fra mig.

”Det er meningen, at man sipper whisky. Ikke at man tyller det. Hvorfor ellers bestille dem neat?”

Eros puffede glasset tilbage og så bebrejdende på mig.

”Det lyder cool. Og så gælder det om at slamme dem, så man kan blive shitfaced. Ved du i øvrigt ikke, at det er uhøfligt at afvise noget, man bliver tilbudt? Man skuer ikke given hore i kæften, som man siger.”

”Det, tror jeg ikke, at der er nogen andre end dig, der siger. Og det er jo alligevel mig, der betaler. Som altid. Så jeg ved ikke, hvor meget jeg er blevet tilbudt.”

”Nå? Men i aften slipper du altså ikke. Der står jo i brevet, at vi skal på cocktailbar. I aften skal du drikke dig mod til. I aften får du ikke lov til at være så fucking kedelig og korrekt.”

Jeg sukkede opgivende.

”Okay, okay. Men bare et enkelt glas.”

Eros’ alvorlige mine blev afløst af et stort smil. Han viftede sit tomme glas i tjenerens retning.

”Det skal fucking fejres. Jeg bestiller lige en mere til hver af os og beder om regningen.”

Jeg rystede afvisende på hovedet. Men det var for sent. Tjeneren havde set Eros med det tomme glas i den ene hånd og to fingre i vejret på den anden.

”I brevet står, at vi skal være der om en halv time,” indvendte jeg forgæves.

Eros overhørte min protest.

”Tager du den her regning?” spurgte han i stedet. ”Så tager jeg den næste.”

Baren

Vi blev mødt af mine værste fordomme, da vi trådte indenfor i den cocktailbar, hvor vi havde fået besked på at møde op. Det var som at dumpe ned i en dårlig tøsefilm.

En bred bardisk løb langs hele bagvæggen af baren. Bag bardisken stod en håndfuld unge veltrænede mandlige bartendere med opsmøgede T-shirt-ærmer og smådansede til alt for høje house-rytmer. De var hævet en halv meter over resten af barens gulvhøjde. Ud over at det fik dem til at se endnu højere og mere maskuline ud, fik det også baren til at fremstå som en scene, hvor bartenderne var stjernerne i rampelyset.

Selve baren var stuvende fuld, og ved bardisken stod en lang række gæster, der drak farvestrålende drinks med knuste isterninger og små paraplyer.

Tænk, at cocktails var så populære.

Modvilligt tog jeg et drinkkort fra bardisken.

Der var over 160 cocktails at vælge imellem. Priserne startede ved små 100 kroner og sluttede ved en flaske champagne fra 1907, som var hentet op fra havets bund, til 60.000 kroner.

Der var alt for meget at vælge imellem, så jeg lod i stedet blikket scanne henover de andre gæster – eller tilskuere til bartender-showet – eller hvad vi nu var.

I den anden ende af lokalet fik jeg øje på en kvinde. Vi fik ikke øjenkontakt, men det føltes, som om hun holdt øje med mig. Hun var af sydlandsk udseende, selv om hun var relativt bleg. Hun var nærmest mager, havde lette mørke rande under øjnene, et knæk på næseryggen, markerede kindben, en fremstående hage og langt mørkt hår. Hendes øjne var triste.

På en måde tiltrak hendes udseende mig. På en måde gjorde det mig utilpas.

Men uanset hvad passede hun ikke ind i min skabelon. Hun var for gammel. Mindst ti år ældre end mig. Hendes kjole var sådan set pæn nok. Sort og i et enkelt, rent design. Men den var rynket – ikke med vilje vel at mærke. Og den sorte farve var afvasket.

Både alder og tøj var dealbreakere. Så jeg kiggede væk igen.

Længere nede ad bardisken fik jeg øje på de fire andre aspiranter fra villaen i Nærum. En af dem sad lidt afskåret fra de andre. Han var lav, men ranglet, og gemte sig bag et par cirkelrunde briller med tykke glas.

Eros havde ikke fået øje på dem. Han var for optaget af at lade øjnene glide fra den ene pige i baren til den næste.

”Her ser ud til at være mange stramme koste, hva’,” konstaterede han. ”Det er sgu et godt sted, logen har valgt.”

Jeg ignorerede ham og nikkede i stedet diskret i retning af den lave, ranglede aspirant længere inde i baren.

”Lad os gå over til ham der. Jeg kan genkende ham fra huset i Nærum. Han må også have fået et brev, siden han er her.”

Vi banede os langsomt vej længere ind.

Halvvejs inde i lokalet stoppede Eros pludselig op, klappede mig på ryggen og blinkede til mig.

”Jeg finder dig senere, champ.”

Han bøjede sig ind over to veninder, der intetanende var i gang med at forsøge at fange en af bartendernes opmærksomhed.

”Det er lige sådan nogle frækkerter som jer, jeg kunne have en trekant med,” hørte jeg ham sige.

Hovedrystende gik jeg videre ind i lokalet, til jeg nåede frem til aspiranten, der stod for sig selv.

”Var du ikke i huset i Nærum?” spurgte jeg og rakte hånden frem. ”Mit navn er Hunter. Jeg er key account manager.”

At titulere mig selv som key account manager var helt klart lidt af en tilsnigelse. Skulle man sætte en titel på det arbejde, jeg havde, var det i bedste fald en slags praktik. Men man siger jo, at man kun bliver en succes, hvis man omtaler sig selv som sådan. Og han vidste jo ikke, hvem jeg var, tænkte jeg.

”Felix,” svarede han og trykkede nervøst min hånd. ”Læser til statsautoriseret revisor.”

Jeg nikkede anerkendende.

”Øh, så du har også fået besked på at møde op her i aften?” spurgte han og svarede selv. ”Hvad skulle du ellers lave her netop nu? Det ville være lidt af et sammentræf. Øh, hvad vil du have at drikke, Hunter? Jeg håber, du kan lide cocktails? Det er det eneste, du kan få her.”

Felix spejdede efter den nærmeste bartender, men jeg rystede afvisende på hovedet.

”Jeg drikker normalt ikke så meget. Men det er vel formålet med aftenen her?”

”Ja, måske. Jeg ved det ikke.”

Felix rettede blikket over skulderen.

”Kan du se ham der? Ham, der står der alene med konvolutten i hånden. Ham den sleske burgøjser med charmekluden. Han er fra logen og skal sikre, at vi gennemfører optagelsesprøverne.”

”Burgøjser?”

Felix nikkede.

”Umiddelbart kan det her forekomme som en undskyldning for at drikke sig fra sans og samling,” fortsatte han med at jappe løs. ”Det er det måske også for nogle. På mange måder minder det mere om et amerikansk, øh, fraternity end en loge. De kalder det bare en loge for at lyde vigtige. Men drikkeriet er faktisk sekundært. Pointen med den her optagelsesprøve er primært at teste vores loyalitet. Det er mere ydmygende, når det foregår ude i offentligheden. Og så har alle logemedlemmerne noget på hinanden. Det er godt at kende nogle af hinandens små hemmeligheder. Det skaber sammenhold.”

Felix afbrød sig selv.

”Undskyld. Jeg har det med at tale for meget og for hurtigt, når jeg er nervøs.”

Jeg kløede mig på ryggen.

”Jeg føler mig ikke overbevist om, at logen vil føre noget med sig,” brummede jeg. ”Karrieremæssigt, mener jeg. Men det er altså derfor, jeg er her. For min karrieres skyld. For at netværke. Ikke for at drikke mig fra sans og samling eller at have noget på nogen.”

Felix nikkede.

”Men du kan ikke netværke uden at drikke. Det, øh, hører ligesom med til den sociale kodeks. Det er normen. Det er en måde at spejle hinandens opførsel på. Du viser, at du deltager i de samme aktiviteter, som de andre, ergo er du en af dem. Deltager du ikke i spejlingen, er du en outsider. Det vil sige, at netop, øh, du jo nok kan slippe af sted med ikke at drikke. Du bliver selvfølgelig optaget i logen ligegyldigt hvad.”

”Hvad mener du med netop mig?”

Vidste han, hvem jeg var?

Felix rettede sig nervøst op.

”Øh, alle ved, hvem, øh, du er. Eller rettere alle ved, hvem, øh, din far er. Hvorfor tror du, at du er blevet inviteret med i logen?”

Min far? Hvorfor troede jeg, at det skulle være anderledes i logen?

”Hvad tror du, du ved om min far?”

Felix vendte blikket bort og søgte i stedet igen øjenkontakt med bartenderen, mens han febrilsk pegede på drinkkortet.

Bartenderen gik imidlertid forbi Felix og hen til en kvindelig gæst i stedet. Felix var modvilligt tvunget til at vende blikket mod mig igen.

”Øh, ikke så meget. Bare at han er CEO for og hovedaktionær i en af landets største finanshuse og øh…”

Jeg så undersøgende på ham.

”Og?”

Han undveg igen mit blik.

”Det er ikke på sin plads for mig at…”

”Sig det nu bare.”

”Onde tunger siger…”

Jeg så ham indtrængende i øjnene.

”Hvad?”

”Onde tunger siger, at han er glad for yngre kvinder.”

Jeg så vantro på ham.

Jeg kunne ikke tro mine ører. Var der rygter om, at min far var en kvindebedårer?

”Yngre kvinder?”

”Øh, ja. Efter sigende har han endda gjort en ansat gravid.”

Felix afbrød igen sig selv.

”Som sagt,” forsøgte han i stedet. ”Jeg har det med at plapre, når jeg er nervøs.”

Jeg var lamslået, men besluttede mig for ikke at tro på Felix. Onde tunger er jo netop dét – onde – og folk siger så meget om andre. Det gjaldt ikke mindst min far. Alle havde en mening om ham. Og jeg havde hørt ham blive kaldt alt fra bandit i habit til gebyrgrib.

Jeg nåede dog aldrig at afvise Felix’ beskyldning mod min far. Manden med konvolutten havde i al ubemærkethed sneget sig nærmere og taget opstilling bag os. Uden at sige et ord rakte han os hver et nyt brev med vores navne skrevet uden på, før han bevægede sig lige så ubemærket videre, som han var kommet.

Jeg åbnede mit brev, mens jeg nervøst kløede mig på ryggen.

”Smid alt tøjet. Stil dig nøgen på bardisken. Fortæl ingen om din opgave,” læste jeg højt og kiggede op på Felix.

”Hvad står der i dit?”

Felix smilede undskyldende.

”Det må jeg ikke fortælle, står der. Det er tredje punkt.”

Jeg tog en dyb indånding.

Ikke tale om at jeg ville stille mig splitternøgen på bardisken til skue for alle. Aldrig! Og hvad så, om jeg så ikke kom ind i logen, tænkte jeg. Det var jo bare noget, jeg ville prøve for at se, om det kunne give noget. Det var alligevel ikke den mulighed for at komme frem uden min fars hjælp, som jeg havde håbet på.

Men jeg var omvendt nødt til at bygge mit eget netværk op. Og jeg kunne jo tydeligvis ikke bare træde ud af min fars skygge.

Hvis jeg nu i det mindste var med på at drikke, så spejlede jeg vel de andre, sådan som Felix havde talt om.

Det var måske også mærkeligt, at jeg ikke drak så tit. Alle, jeg kendte, gjorde det.

Det var egentlig ikke, fordi det var et princip for mig. Jeg havde ikke noget imod, at andre drak. Jeg afholdt mig heller ikke, fordi jeg havde et fokus i livet, som var vigtigere. Det handlede snarere om forfængelighed. Jeg ville ikke miste kontrollen, snuble, snøvle, sige noget upassende eller opføre mig usømmeligt. Sådan ville jeg ikke ses. Det måtte andre hjertens gerne. På den måde var jeg jo endnu mere den, der var i kontrol.

Den aften på cocktailbaren så jeg imidlertid en mulighed for at opnå noget uden for min fars tunge skygge. Måske var min far min adgangsbillet til logen, men når jeg først var inde i varmen, ville det være mit netværk. Ikke hans.

”Jeg tror gerne, at jeg vil have den cocktail nu. Lad mig prøve en Whisky Fizz.”

Tømmermændene

Det næste, jeg huskede, var den knitren, som fødder og ankler laver, når en person i bare tæer bevæger sig forsigtigt hen over et gulv uden tæppe.

Det var en meget lav lyd. Men høj nok til at den fik mit hoved til at dunke. Jeg havde kvalme. Den eneste tanke i mit hoved var spørgsmålet: Hvor er jeg?

Jeg forsøgte at åbne øjnene. Men så snart der klemte sig en lysstråle ind imellem mine ømme øjenlåg, blev jeg nødt til at lukke dem i igen.

Lyden af en høj hæl, der slog mod gulvet, vækkede mig igen kort efter.

Jeg gjorde et nyt forsøg på at slå øjnene op og kunne straks kende stukloftet i stuen på min toetagers penthouselejlighed i Københavns indre by.

I den anden ende af stuen kunne jeg ane en pige, som det – på trods af at hun var i ubalance – lige akkurat lykkedes at tage højhælet sandal nummer to på uden at vælte. Jeg nåede kun at se pigens lægge, før hun var ude af hoveddøren.

Jeg var meget glad for min topersoners John Lewis & Partners Cromwell Chesterfield-lædersofa. Men lige dér var den både alt for kort og for hård. Og den lugtede af opkast. På Flightdeck-sofabordet ved siden af mig stod en halvfortæret burger i en McDonald’s-æske, og på tæppet under sofabordet lå der rester af salat og pomfritter.

I min Eames Lounge Chair lå noget herretøj, der ikke var mit eget. Og på mit Big Ben-spisebord i spisestuen ved siden af kunne jeg se halvtomme spiritusflasker og halvfulde whiskyglas. De matchende Costes-spisebordsstole var heller ikke skubbet ind til bordet, som de plejede.

Jeg rejste mig med et sæt fra sofaen, løb ud på toilettet og brækkede mig i mit badekar.

”Wow,” udbrød en hæs manderøst inde fra soveværelset på den øvre etage.

Jeg kunne kende Eros’ stemme på trods af, at den var noget medtaget. Det var ikke første gang, jeg havde hørt den i den forfatning.

Kort efter stod Eros over mig. Han var kun iført boksershorts og kløede sig i skridtet.

”God morgen, player. Og bon fucking appetit.”

Jeg stak hovedet ind under vandhanen i håndvasken og drak så meget koldt vand, jeg kunne, hvilket ikke var så meget, som jeg havde troet. Jeg rettede mig langsomt op og så med blanke øjne på Eros.

”Hvad… hvad skete der i går? Det sidste, jeg husker, er, at jeg bestilte en Whisky Fizz.”

Eros lo, tog fat i mine skuldre og fulgte mig ind til lænestolen i stuen.

Jeg nikkede i retning af tøjet på lænestolen.

”Hvad laver det tøj på min Eames? Og hvis bræk er det på min Chesterfield?”

Eros samlede bukserne og skjorten op fra stolen og begyndte at klæde sig på.

”Det må være dit. Brækket. Tøjet er mit. Og nu har du endelig en undskyldning for at få rettet op på din lejlighed. Hvorfor har du også alle de her gubber-møbler? Det har altid undret mig. Det ligner dit fucking barndomshjem.”

Jeg kløede mig på ryggen og lagde mig til rette i lænestolen, mens jeg kneb øjnene sammen og begyndte at massere min pande.

”Designermøbler er en investering. De falder aldrig i værdi. Billige møbler er penge ud ad vinduet.”

Jeg drejede hovedet for at se, hvordan mit barskab var kommet gennem natten. Lågerne stod vidt åbne. Krystalflasker og glas stod hulter til bulter. Og en Bourbon-flaske så ud til at være væltet.

Jeg holdt en bøvs nede, bankede mig på brystet, hoppede op af lænestolen, løb hen til barskabet og rejste den væltede flaske.

”Hvad er der sket med barskabet? Det er min møbel-porteføljes juvel. Mahogni. 24 karat guld. Det er for filan ikke meningen, at det skal bruges. Det har tilhørt Charles Ponzi.”

”Hvem fanden er han?”

”Charles Ponzi blev millionær uden at løfte en finger. Ved at hoppe over hvor gærdet var lavest.”

Jeg skyndte mig ud i køkkenet og kom tilbage med en klud.

Eros så undrende på mig.

”Hvordan gjorde han det?”

Jeg var travlt optaget af at tørre barskabet.

”Hvordan gjorde hvem hvad?”

”Hvordan blev ham Ponzo millionær uden at røre en finger?”

”Charles Ponzi var en italienskfødt forretningsmand, der kom til staterne i starten af 1900-tallet. Han tilbød sine klienter afkast på 50 og endda 100 procent. Og så betalte han bare de første investorers afkast med penge fra de efterfølgende investorer.”

Eros så imponeret på mig.

”Det kalder jeg fucking succes.”

Jeg nikkede.

”Bortset fra én ting,” bemærkede jeg, mens jeg gik i gang med at rydde flasker og glas af spisebordet. ”På et tidspunkt var der nogle af investorerne, der ville have hele deres investering tilbage og ikke kun afkastet. Korthuset ramlede for ham.”

Jeg fik øje på en tallerken med madrester på bordet.

”Hvem har ladet min trøffel-foie gras stå fremme? Den er jo fordærvet nu.”

Jeg løftede en whiskyflaske op fra bordet og stirrede på bunden af den. Der var kun en slat tilbage.

”Og hvem har drukket Glenfiddichen? Den var ældre end vi to tilsammen.”

Eros klukkede.

”Det gjorde du sgu da selv. Du slugte foie grasen rå og skyllede den ned med fucking whisky-shots. Shots med ild i. Jeg har aldrig set dig sådan før. Det var episk.”

”Shots med ild i?”

Jeg rystede vantro på hovedet. Det lød ikke som mig. Overhovedet. Men jeg havde heller aldrig haft blackout før.

”Og hvem var den pige, som smuttede ud af lejligheden lige før?”

Eros’ klukken blev til et stolt smil.

”Det var en af de der horny CBS-horer, jeg hookede os op med i går. Kan du heller ikke huske det?”

”Nej.”

”De kom, lige da du var hoppet op på bardisken og smed klunset.”

Det var et mareridt. Et mareridt, som jeg ikke huskede, men fik genfortalt, og som nu hjemsøgte mig igen, uden at jeg kunne vågne fra det. Jeg var jo allerede vågen.

”Hvad gjorde jeg?” udbrød jeg.

”Du smed tøjet for helvede. Du stod i bar røv og svingede dolken.”

Det kunne umuligt være mig, han talte om.

”Hvad? Nej, det kunne jeg aldrig finde på. Aldrig.”

Eros begyndte at spise af pomfritterne, der lå på gulvet.

”Ja, det ligner dig sgu godt nok overhovedet ikke. Men det gjorde du altså. Og det var bomben. Husker du ikke horerne? De syntes, at vi havde nogle eksotiske navne. Jeg bildte dem ind, at jeg er opkaldt efter min berømte onkel, Ramazzotti. Du fortalte, at din mor var af tysk afstamning og din far er græsk. Den kedelige og korrekte sandhed, selvfølgelig. Husker du ikke det?”

Jeg tog mig til hovedet.

Tømmermændene var gledet i baggrunden for en stund, da jeg havde opdaget hvilken forfatning, min lejlighed var i. Men med Eros’ gengivelse af mine udskejelser fra natten før sneg de moralske tømmermænd sig ind. Og med dem vendte hovedpinen og ubehaget i kroppen også tilbage.

”Jeg husker nogle glimt. Jeg husker, at jeg så de andre aspiranter og talte med ham den lille outsider fra logen. Felix. Og at vi fik hver vores brev. Jeg husker ikke, at jeg dansede på baren. Og jeg husker slet ikke, at jeg var nøgen.”

Jeg stavrede ud i entréen og vendte tilbage med en jakke, mens jeg klappede på dens lommer. I inderlommen fandt jeg brevet. Jeg foldede det ud og læste det.

”Jeg kan stadig ikke tro, jeg gjorde det. Nøgen?”

”Men det var din opgave. Vi blev endda sparket ud, da du kom op at skændes med den anden CBS-hore. Husker du dét?”

Jeg stirrede et øjeblik ud i luften.

”Vent. Der er noget, der dæmrer. Hende den lyshårede grinte af mig. Hun lo hånligt, mens hun pegede på min mave. Hun syntes, den var fed. Flæsket var det ord, hun brugte. Flæsket. Ligesom bacon. Vammel og gusten.”

Jeg kneb mig selv i siden af maven.

Jeg kunne brække mig over mig selv. Ikke på grund af tømmermændene. De fysiske i hvert fald. Hvad havde jeg gjort? Hvad ville folk ikke sige om mig? Det var en komplet blamage. Jeg så en total social deroute for mig. Ingen ville kunne tage mig alvorligt længere. Ingen ville gøre forretning med mig. Jeg ville altid blot være min fars talentløse snylter, der ikke formåede at skabe sin egen karriere og blev kendt for at formøble min arv på druk og hor. Sandt eller ej.

Eros klappede sig selv på mavesækken, mens han proppede endnu en pomfrit i kæften.

”Gusten? Bare fordi du har kneppehåndtag på sidebenet? Som mand skal man sgu da ha’ lidt deller. Det er fucking erotisk med en dad bod. Men hvis du vil gøre noget ved det, så lad os tage i træningscenteret ude i Hellerup. Jeg har hørt, at der er masser af nice, liderlige horer der. Og det er et super sted at networke.”

Jeg løftede op i min mave og gav slip.

”Jeg orker ikke at træne. Der må være en nemmere løsning.”

Krisen

Det var mandag morgen. Jeg var netop mødt ind på mit kontor. Min sekretær – ja, jeg havde både eget kontor og sekretær, selv om jeg de facto blot var praktikant – bankede på dørkarmen og stak hovedet ind ad den åbne dør.

”Der er sendt et memo rundt. Du skal ned til Hr. Hellborn. Han har indkaldt til hastemøde.”

Jeg gloede uinteresseret på hende, mens jeg smed to Panodiler i munden.

”Okay. Jeg kommer med det samme.”

Jeg havde stadig tømmermænd, på trods af at der var gået et par dage siden turen på cocktailbaren. Og selv om jeg frygtede, at min far havde hørt om min eskapade, så var jeg simpelthen for tømmermandsramt til at frygte hans reaktion.

Lidt efter befandt jeg mig på min fars kontor i den anden ende af direktionsgangen.

Han stod med hænderne bag ryggen og stirrede ud ad vinduet, hvorfra han havde direkte udsigt til Nationalbanken og bag Nationalbanken til den gamle Fondsbørs med dens kendetegnende spiralformede tårn.

Al den tid jeg kunne huske, havde min far været en stor mand med rank ryk og autoritær udstråling. Altid med en alvorlig mine. Altid ulasteligt klædt. Han havde været officer i hæren og insisterede på selv at rede sin seng med fuldkommen præcision hver morgen. Også sine sko sørgede han nidkært for at holde nypudsede.

”Hvad betyder det her for firmaet?” spurgte han ud i lokalet. ”Hvad betyder det her for CiCifos Bank? Det er dét, jeg vil have svar på!”

På den anden side af et mahogniskrivebord stod vicedirektøren og chefrevisoren uroligt og skulede skiftevis på hinanden og ned i gulvet.

”Man kan frygte, at det her er begyndelsen på en dominoeffekt,” svarede chefrevisoren tøvende. ”Det kan føre til en global krise. Muligvis endda en recession.”

Chefrevisoren tog en dyb indånding, før han fortsatte.

”Vi bliver nødt til at trimme vores forretning. Det bliver alle nok nødt til, Laios.”

I den anden ende af kontoret slængte jeg mig i en sort lædersofa. I hånden havde jeg et papkrus med en halvvarm macchiato. Min diskrete Cartier-attachetaske i cognacfarvet kalveskind placerede jeg ved siden af sofaen. Der var kun to ting i den. En MontBlanc-fyldepen, som jeg havde fået af min far, da han havde sendt mig på kostskole, og en blank notesblok indbundet i kalvelæder, der matchede attachetasken. Begge med familiens monogram indgraveret.

Jeg anede ikke, hvad de snakkede om, så mine tanker begyndte at vandre. Måske skulle jeg investere i sådan en Le Corbusier LC2-sofa til tre personer, som den jeg sad i. Den var kun steget i værdi, siden Le Corbusier designede den i 1928. En sikker investering. Så kunne jeg også få en anden stil end mine forældres hjem. Og jeg havde jo også brug for en ny sofa, nu hvor min gamle lugtede af bræk. Men ville min stue så i stedet bare ligne min fars kontor?

”Hvad med vores udlån og derivater, Leman?” borede min far videre. ”Kan vi nå at inddrive dem?”

Chefrevisoren nulrede nervøst sin skjortekrave.

”Boblen er kun lige begyndt at springe,” svarede han kort. ”Så det er svært at sige.”

Min far skænkede ikke sin chefrevisor et blik.

”Det her skal løses. Pronto!”

Jeg tømte min kaffekop. Det tomme papkrus stillede jeg på bordet foran mig og stirrede med et tomt blik ned ved siden af mig. Jeg forsøgte at se eftertænksom ud, mens jeg strøg hånden hen over sofaens ryglæn.

”Hunter?” Min far vendte sig rundt. ”Hunter! Har du overhovedet fattet, hvad det er, vi taler om?”

Jeg spjættede.

”Selvfølgelig,” skyndte jeg mig at svare. ”Selvfølgelig.”

Jeg nikkede og prøvede at se ud som om, jeg havde lyttet efter og forstået.

”Hvad er det så, vi taler om, knægt?”

Jeg redte mit halvlange, voksglinsende, mørke hår tilbage med hånden.

Han spurgte mig godt nok, men så ikke ud til at forvente et svar.

Efter et øjebliks stilhed brød han selv tavsheden.

”Jeg har ikke ofret mine vågne timer, mine kræfter og mine evner på at gøre firmaet – mit livsværk – til det, det er i dag, bare for at se det hele blive vristet ud af mine hænder. Det nægter jeg at lade ske. Det er mig, der har skabt CiCifos Bank. Det er mig, der har gjort den til en succes. Og jeg vil kæmpe til sidste bloddråbe for firmaets overlevelse. Man må stræbe efter perfektion i alt, hvad man foretager sig her i livet.”

Han bankede en knytnæve i skrivebordet og så opgivende på mig.

”Men du fatter vel ikke et ord af, hvad jeg taler om, knægt?”

”Dominobrikkerne falder? Boblen springer?”

Jeg forsøgte at svare med overbevisning, men det endte med at blive spørgsmål.

Min far begyndte at vandre hvileløst rundt i sit kontor.

”For nu at blive i billedsprog, som er det, du lader til at kunne forstå, søn. Vi taler om, at vi måske må dreje nøglen om. Det burde for helvede interessere dig. Det er også din fremtid, der står på spil.”

Han stoppede op foran mig og så ned på mig.

”Ret dig op, din døgenigt. Du ser herrens ud. Hvad har du foretaget dig i weekenden?”

Jeg fik det pludseligt meget varmt. Vidste den gamle mand noget?

Jeg kiggede væk.

”Ikke noget. Jeg var bare ude at spise med Eros.”

”Eros? Den dreng har dårlig indflydelse på dig. Du var bedugget. Anløben. Stangstiv. Jeg kan se det på dig, knægt.”

Han måtte have hørt et eller andet.

”Hvordan kan du se det?”

Han smilede overlegent.

”Så du var fuld. Hvad mere fortæller du mig ikke?”

Havde jeg lige afsløret mig selv? Måske gættede han bare?

Jeg rystede på hovedet.

”Ikke noget.”

”Nonsens. Du har foretaget dig noget vulgært. Du har skejet ud og bragt vanære over dit familienavn. Jeg kan se det på dig.”

Jeg tog mit kaffekrus fra bordet og kiggede forgæves ned i det i håb om at få øje på en sjat, jeg kunne drikke for at købe mig lidt tid.

”Det kunne jeg aldrig finde på,” mumlede jeg, mens jeg forsigtigt så op fra det tomme krus.

Jeg troede, at han skulle til at eksplodere. Men så gik min fars ansigtsudtryk fra at være alvorligt til overbærende.

Han samlede en lille stak papirer op fra skrivebordet. Papirerne lå under en guldbarre, han brugte som brevpresser.

”Den her guldbarre gemmer jeg, fordi den er den eneste af mine investeringer, som i dag ikke blot er tal på en computerskærm.”

Med guldbarren viftende i den ene hånd og papirerne i den anden, bevægede han sig hen mod mig.

”Bare rolig. Jeg har ikke indkaldt dig til det her møde for at høre din mening. Jeg ved godt, at du ikke har en mening, knægt. Og da slet ikke en begavet en af slagsen. Jeg har indkaldt dig for at redde din arbejdssky røv. Din fremtid, sønnike.”

Han rakte papirerne til mig og lagde beroligende den frie hånd på min skulder.

”Du skal ikke bekymre dig, min søn. Jeg skal nok tage mig af det hele. Og jeg skal nok sikre dig. Alt, hvad du skal gøre, er at skrive under på de her papirer og give dem til din sekretær bagefter. Tror du, at du kan finde ud af det?”

Jeg så forundret op på min far.

”Hvad er det?”

Han pegede ud ad vinduet med guldbarren.

”Det er nogle papirer, som sikrer dig økonomisk, hvis herrerne på den anden side af vejen ikke vil hjælpe os. Papirerne er rettidig omhu. Er du med? Underskriv dem.”

”Rettidig omhu?”

”Hvis du virkelig vil forstå, hvad der står i papirerne, kan du jo læse dem,” tilføjede han med en drillende tone i stemmen.

Jeg vidste ikke, om jeg skulle grine indforstået eller holde den alvorlige maske. Så jeg strakte hånden ud, tog papirerne og foldede dem sammen.

”Det vil jeg gøre,” forsikrede jeg min far.

Jeg åbnede min attachetaske og lagde papirerne ned til kuglepennen og blokken.