Om forfatterne

MAIA KAHLKE LORENTZEN er ekspert i cybersikkerhed og digital dannelse hos Cybernauterne og medstifter af tech-aktivistnetværket DO:TOPIA.

KATRINE EMME THIELKE er ekspert i sociale medier og digitale processer. Hun er cand.mag. i Informationsvidenskab, ekstern lektor og underviser på DMJX.

NANA DALL er cand.mag.psyk, kaospilot og konfliktmægler. Hun har i de seneste år haft fokus på sociale medier.

Katrine Emme Thielke | Maia Kahlke Lorentzen | Nana Dall

Kan trold tæmmes?
Trolling og debatkultur i den digitale tidsalder

Informations Forlag

Indholdsfortegnelse

Forside

Om forfatterne

Titelside

Indledning

Hvad er troldeadfærd?

Internettet var bedre i gamle dage

Nettrolling i den digitale tidsalder

Fra fjol til vold: et spektrum af troldeadfærd

“Bare for sjov”: lulz, shitposting og satire

“Ja, men hvad med ...”: afsporing og debat-trolling

“Slap nu af, det er ligemeget”

Rapportering og de-platforming

Doxxing, cyberstalking og hacking

Hadefuld tale, trusler og vold

Gruppeadfærd: cybermobs og troldehære

Hvad med mændene? Troldeadfærd og køn

Troldeadfærdens psykologi

Ni faktorer, der fremmer troldeadfærd

Fire trolle-motiver

Troldeadfærd motiveret af sadisme

Troldeadfærd motiveret af idealistiske årsager

Troldeadfærd motiveret af egoistiske årsager

Troldeadfærd motiveret af tankeløshed

Psykologiske mekanismer i gruppetrolling

Psykologiske konsekvenser af trolling

Hvorfor er det kommet så vidt?

Sociale medier er bygget til at få os til at reagere

Vi mangler rammer online

Der er tre lag i en samtale

Danskerne mener, at vi taler for grimt online

Debattens præmisser: Jo flere der ytrer sig, jo færre bliver hørt

Udskamning er blevet legitimt

Affekttrollingens skueplads

Muhammedkrise-syndromet

Dehumanisering og fordomsstigen

Formløshedens tyranni

Ekspertvældet er dødt – længe leve sofaeksperterne

Eliten mod folket

Vi afskriver trolde som kældermennesker

Aktion: Hvad kan vi gøre ved troldeadfærd?

Medier

Politikere

De digitale platforme

Debattører og influencers

Almindelige brugere

Efterskrift

Noter

Referencer

Kolofon

Bagside

Indledning

Danmarks største mobbegruppe

Tobias var 17 år og havde et studiejob som moderator af en Facebook-side, hvor man kunne købe og sælge tøj. Tobias så, hvordan gruppens medlemmer kom med kommentarer, stillede sarkastiske spørgsmål og lavede jokes, som ikke havde noget med Facebook-sidens formål at gøre. I starten bad han medlemmerne om at stoppe eller smed dem af siden. Det hjalp ikke. En dag fik Tobias den idé at lave et onlinefællesskab baseret på at joke med andre. En idé som noget tid efter fik mere end 100.000 unge ombord. Han oprettede i foråret 2016 en Facebook-side ved navn Offensimentum, hvis formål var at samle unge mennesker omkring jokes og udveksling af stort og småt. Der skulle også være plads til de mere offensive jokes – deraf navnet Offensimentum – som ikke hørte til i det offentlige rum. Når Tobias surfede rundt på Facebook, blev han selv irriteret over, hvor meget indhold der virkede formålsløst, useriøst og åndssvagt. Han ønskede at dele det “åndssvage” med andre i et, som Tobias selv udtrykker det, “trygt forum til fjol, gode udvekslinger og sammenhold ... altså en side, hvor man kunne tage pis på hinanden og få en god griner over ‘indholdsløse’ ting”.

Han besluttede, at man på siden kun skulle lave jokes med hinanden, det vil sige medlem til medlem, og ikke måtte køre hetz mod ikke-medlemmer. Tobias nedsatte desuden nogle regler om, at man ikke måtte poste seksuelle eller ulovlige ting, men derudover var det bare at give den gas.

Offensimentum udviklede sig i løbet af 2016 hurtigt til et sammenhold, hvor man fik lov at skeje ud. Gruppen blev et indforstået frirum af grove jokes og platheder. Men Tobias indså snart, at siden voksede med en sådan fart, at hverken han eller hans med-moderatorer kunne nå at følge med. Det løb løbsk. Tobias meldte sig ud, mens nogle af de andre stiftere blev. Medlemmer tilføjede hele tiden nye medlemmer, og morsomhederne blev grovere og gik oftere over grænsen. Det var tydeligt, at de groveste jokes og de hårdeste kommentarer fik flest likes. For eksempel blev der postet mange jokes om døde babyer, voldtægter og den forsvundne pige Emilie Meng (som senere blev fundet død i en sø ved Borup juleaftensdag 2016). Der var ikke plads til nuancer, og de medlemmer, der prøvede at stoppe den grove tone, blev tromlet af andre medlemmer og endte med at trække sig fra gruppen. Forhærdelsen af tonen bestod blandt andet i, at medlemmer udpegede personer uden for gruppen og opfordrede alle til at hjælpe med at drille og chikanere dem: Posts i stil med “5000 likes og så spænder jeg ben for en handicappet” begyndte at florere.

Da medierne rapporterede, at den 17-årige dreng Jonas Schmidt blev fundet druknet i Frederiksværk Havn i 2017, begyndte medlemmer af Offensimentum også at lave jokes om ham, for eksempel ved at photoshoppe plakaten for Disney-filmen Find Nemo og skrive ‘Find Jonas’ i stedet for og lave sjov med, at han ikke kunne tåle alle de memes, han så i gruppen

Gruppen begyndte at komme i mediernes søgelys, da jokesene om Jonas spreder sig. Medierne begynder også at interessere sig for og skrive om flere episoder, hvor der er blevet delt nøgenbilleder og begået gruppemobning. Offensimentum kommer for alvor i offentlighedens søgelys, da flere af medlemmerne går til angreb på journalisten Karina Mimoun, fordi hun har skrevet en kritisk artikel, der afslørede, at der ulovligt blev solgt snus til teenagere i gruppen. I september 2017 skriver Karina Mamoun dette på sin blog:

Efter denne historie om Offensimentum-gruppen har snusforhandleren nævnt i denne artikel opfordret i et opslag i gruppen, at medlemmerne skulle “Kneppe mit liv”. Han vedlagde også mine kontaktinformationer i hans opslag.

Opfordringen bliver samlet op af mange medlemmer i Offensimentum. Karina modtager dødstrusler, hadefulde beskeder, ubehagelige telefonopkald, og hendes hjemmeside lægges ned med et såkaldt DDoS-angreb, der er en måde, man kan overbelaste en hjemmeside, så den ikke virker for folk, der prøver at tilgå den. På Twitter skriver hun om, hvad hun oplever, og flere journalister bliver efterhånden opmærksomme på sagen og begynder at skrive om den.

Det blev begyndelsen på enden for Offensimentum. Gruppen blev lukket af Facebook for gentagne brud på deres retningslinjer, og en del af sidens indhold blev offentliggjort i artikler, debatter og interviews i medierne. Medieopmærksomheden drejede sig både om truslerne mod journalist Karina Mimoun (“Blogger er blevet systematisk chikaneret efter kritisk artikel om lukket Facebook-gruppe” hed det f.eks. i Berlingske, 11. september, 2017), og om gruppens adfærd (“Mobbegruppe med 100.000 medlemmer lukket af Facebook”, TV 2 Østjylland, 11. september 2017). Der var også fokus på Facebooksidens generelle indhold og tone (“Online-aktivist: Der foregår stadig grov mobning og deling af nøgenbilleder i den lukkede Facebookgruppe Offensimentum” fra Politiken, 4. april 2017). Indholdet var i den brede befolknings øjne ekstremt, chikanerende, truende og forargeligt. Og over 100.000 unge mennesker havde været en del af fællesskabet.

I dag vil Tobias gerne starte en YouTube-kanal for unge mænd, der bakser med ting, store som små. Det skal ikke være chikane, som hos Offensimentum, men et sted, hvor man kan dele sin usikkerhed. Et trygt sted, hvor man kan få gode og seriøse svar. “Jeg vil selv google mig frem til de fakta, der mangler, og bygge en kanal over dem. Verden mangler seriøse svar på de store spørgsmål – der er for mange åndssvage statusopdateringer derude,” siger Tobias. Han vil kæmpe mod misinformation.

Karina Mimoun modtog i perioden efter offentliggørelsen af hendes kritiske artikel dagligt beskeder og chikane, inklusive dødstrusler, der har påvirket hende og hendes journalistiske virke i høj grad. Karinas egen version af historien kommer vi tilbage til i slutningen af bogen.

Hvad er troldeadfærd?

Historien om Offensimentum er et eksempel fra de sociale medier på, hvad vi i denne bog kalder troldeadfærd. Troldeadfærd – eller trolling – er et fænomen, der er lige så gammelt som internettet. Men hvor det af mange opfattes som enten harmløs fjol eller en adfærd, der hører mere digitalt nørdede subkulturer til, viser historien om Offensimentum, at denne type adfærd i stigende grad er normaliseret på sociale medier, og at den kan have alvorlige konsekvenser for dem, som trollingen rammer.

Vi vil i denne bog undersøge troldeadfærd som en digital praksis, der forekommer i en lang række undergenrer, der har at gøre med motivation: Man troller for sjov, som led i aktivisme eller når man er i affekt. Trolling er ikke én, men mange ting og foregår på et spektrum af adfærdstyper, der spænder fra harmløst fjol til retoriske kneb i debatter, som har til formål at lukke munden på en modstander, og til koordinerede cyberchikane-kampagner og digital vold. Troldeadfærd kan udøves af enkeltpersoner eller foregå i grupper, som kan være mere eller mindre organiserede. Desuden kan troldeadfærden udføres bevidst eller ubevidst. Troldeadfærd kan ligefrem være sponsoreret med det formål at promovere bestemte politiske dagsordener, som det skete med de såkaldte russiske “troldefarme” – en gruppe mennesker ansat til at påvirke amerikanske vælgere til at stemme på Donald Trump under det amerikanske præsidentvalg i 2016.

Men generelt for troldeadfærden, uanset formen og typen, er, at den virker destruktiv og afsporende for samtaler på sociale medier, og at den, når den tager form af chikane, i særlig høj grad går ud over kvinder og minoritetsgrupper.

Trolling er et udbredt fænomen med store konsekvenser, ikke bare for de individer, det går ud over, men for vilkårene for den offentlige samtale. Hvad der til gengæld ikke er udbredt, er vores viden om troldeadfærd, som stadig er stærkt begrænset. Mange opfatter troldeadfærd som noget, der udøves af kældermennesker, som ikke har noget liv og alt for meget tid. Når vi er ude at holde oplæg om sociale medier og spørger folk, hvordan de forestiller sig, at en internettrold ser ud, går billedet af en halvtyk, ældre mand i netundertrøje med fedtet hår, der ikke har hverken arbejde eller venner og sidder ved computeren dagen lang, mens de tomme pizzabakker og coladåser hober sig op, igen “Don’t feed the trolls,” skriver folk ofte, når der er trolde, der boltrer sig i kommentarsporet på sociale medier. Underforstået: Ignorér dem, så går de væk. Det, de skriver er ikke vigtigt, og du gør det bare værre ved at reagere på dem. Folk, der troller, opfattes som socialt isolerede og moralsk afstumpede mennesker, som man gør bedst i bare at ignorere.

Samtidig er der også en opfattelse af, at mennesker, der er udsat for alvorlig trolling, bare skal ignorere det eller hoppe af internettet. Fænomener som digital stalking eller chikane kan for nogle mennesker virke latterligt eller bagatelagtigt. Hvis man ikke har prøvet det selv, kan det være svært at forstå.

Vi mener, at troldeadfærd er en for alvorlig størrelse til på denne måde både at affeje dem, der troller som afstumpede tosser, vi ikke bør lytte til, og at bagatellisere de effekter, deres adfærd har på folk, trollingen går ud over. Stereotypen om kældermennesket, der troller, fordi de ikke kan opføre sig ordentligt, er en forsimpling af, hvad trolling er som fænomen. I denne bog er vi mindre interesserede i, hvad eller hvem trolden er, og mere interesserede i, hvad troldeadfærd består i, og hvilke konsekvenser den har. Med andre ord: Der findes ikke “onde trolde” i vores optik, men der findes destruktiv troldeadfærd, som det ikke kun er russiske efterretningstjeneste eller afstumpede sociopater, der deltager i. Din nabo, din bankrådgiver eller din universitetslærer kunne også finde på det. DU, kære læser, kunne også finde på det under de rette omstændigheder, for det, der ligger til grund for adfærden, er ofte både logisk og menneskeligt relaterbart.

Trolling er altså ikke bare et afsondret internetfænomen, men et fænomen, der har direkte indflydelse på den offentlige debat og det politiske landskab. Det er et praktisk problem, der influerer vores ageren på de sociale medier, og som kan udgøre en trussel mod vores ytringsfrihed og demokrati. Det er derfor, vi har skrevet denne bog. Vi vil dykke ned i og blive klogere på de forskellige former for troldeadfærd, på hvorfor folk tiltrækkes af trolling, og særligt på hvad man kan gøre for at modarbejde de destruktive former for digital chikane, der udøver en negativ indflydelse på vores demokrati.

Internettet var bedre i gamle dage

Engang bestod internettet af simple onlinefora, hvor man kunne diskutere sine yndlingsfilm med ligesindede og slå alverdens ting op på Yahoo. Selvom båndbredden var langsom, og designet var horribelt, var man endnu ikke tvunget til at dele platform med sin onkel, der hele tiden ‘pokede’ én på Facebook.

Dem, der husker internettet fra 90’erne, har en tendens til at romantisere forløberne til de sociale medier, som vi kender i dag – de såkaldte messageboards – der bestod af simple onlinefora, hvor man kunne skrive spørgsmål og få svar eller lægge op til diskussioner med andre brugere. Selvom adgangen foregik via en langsom modemforbindelse, var det revolutionerende, at man nu via sin computer kunne finde vildt fremmede mennesker fra hele verden, der interesserede sig for de samme obskure ting som en selv. Fora om alt fra katte til computerspil opstod. Verden blev større, information blev tilgængelig og delt på kryds og tværs, nye relationer og nye fællesskaber blev skabt på det tidlige internet. Det var endnu ikke et verbum at ‘google’ noget. Tech-gigantens søgemaskine kom først til verden i 1997, og der gik et par år, før den voksede sig stor, så det krævede noget detektivarbejde at finde frem til de interessante fora, hvor der var sjove debatter, mærkelige subkulturer eller klamme billeder af ting, der helt sikkert ville blive censureret på Facebook i dag. At være i besiddelse af de sjove billeder, videoer eller links til de rigtige steder var social valuta, som kunne bruges til at opdyrke relationer og vise, at man var bekendt med internettets subkulturer, hvis memes og kattevideoer endnu ikke var blevet opdaget af mainstreammedier og massekulturer.

I dag er internettet ikke længere nyt, men er blevet en uundværlig del af vores hverdag og arbejdsliv. Og det føles ikke længere revolutionerende at kunne tale med en amerikaner på Facebook om kattevideoer, da det er blevet hverdag at interagere med folk fra hele verden via gennemdesignede sociale medier. De tidlige messageboards’ klodsede design ville få vores tids netbrugere til at eksplodere i utålmodighed. Vi er blevet forvænt med lynhurtig netforbindelse og glatte, intuitive interfaces, som vi liker og swiper på vores smartphones og tablets. Og nettets afkroge er for alvor blevet en del af vores populærkultur, som mainstreammedier rapporterer rask væk om i historier om ‘shitstorms’, årets Youtuber og referencer direkte til debatter, som politikere har på Facebook, en platform, der for mange danskeres vedkommende nærmest er blevet selve internettet. Der er dog én ting, vi stadig har til fælles med vores internetfortid, nemlig fænomenet trolls.

I Big Dummy’s Guide to the Internet fra 1993 beskrives det tidlige internets såkaldte flamewars. Flamewars er en slags digitale ‘krige’ eller onlineskænderier, f.eks. om hvorvidt Macintosheller IBM-computere var bedst. Flamewars blev holdt i live, dels af internetbrugere, der var passionerede om emnet, dels af brugere, der blev ved at smide brænde på bålet, fordi de synes, diskussionerne var en kilde til endeløs underholdning. Disse tidlige internetbrugere fandt hurtigt ud af, at det var utrolig nemt at lokke folk til at hidse sig op over et emne og dehumanisere en person med en anden holdning, når de sad bag skærmen, og diskussionen ikke foregik ansigt til ansigt.

Man tænker måske på den nordiske mytologis trolde, når man hører ordet ‘troll’ eller ‘trolling’. Men begrebet internettroll stammer faktisk fra fiskeriteknikken ‘trolling’, hvor én eller flere liner med madding trækkes gennem vandet for at lokke fisk til sig. Det er også en rammende beskrivelse af det, trolling var i internettets spæde begyndelse: at poste provokerende og stødende indhold i kommentarspor eller onlinefora, med det formål at få folk til at ‘spise maddingen’, om man så må sige, og reagere voldsomt, til underholdning for den, der troller. Man kan også tænke det som en slags fluepapir – man lokker med noget, der virker sødt, og de mest godtroende sidder fast på papiret.

Et historisk eksempel på trolling, som også er et meme (her i betydningen et stykke tekst, billede eller video med humoristisk indhold, der spredes hurtigt og remixes i forskellige formater af internetbrugere) i mange forskellige nutidige forklædninger, er “delete system32”:

Folk, der var inde i joken, postede en forklaring på, hvorfor computere af og til kunne være langsomme og beskrev i samme ombæring løsningen, som efter sigende var at slette en folder ved navn “system32”. Problemet var bare, at man blev narret til at slette en mappe med filer, som var nødvendig for, at ens computer kunne fungere ordentligt.

Den person, der første gang postede system32-advarslen, ville formodentlig se, hvor mange der var uvidende nok om computere til at hoppe på limpinden og slette mappen system32, samt hvor mange der delte den på deres egne sider og sendte den videre. Og måske var formålet også at se irritationen hos andre computerkyndige, der rasede over folks dumhed.

Varianter af dette meme florerer stadig i dag. Måske har du i dit Facebook-feed set venner poste et opslag, hvor de i teksten skriver, at de med denne post reserverer rettigheden til deres egne billeder og tekst og ikke overgiver den til Mark Zuckerberg – samt en opfordring til at copy-paste teksten i et opslag på din egen profil. Under sådan et opslag finder du (forhåbentligt) en kommentar fra en ven, der forklarer, hvorfor den type tekst er et hoax– det vil sige et fupnummer, der netop har til formål at udstille brugerens uvidenhed.

Et fupnummer af denne type deler effektivt verden i to: en subkultur, hvor man forstår, hvorfor “delete system32” er både ondt og sjovt, og så resten af verden. En af mange udfordringer med denne type memes, og de mere alvorlige, som misinformationskampagner er, at selvom mange kan se dem, for hvad de er, er der altid en lille del af brugerne, der tager dem for pålydende.

Den tidlige trolling var for the lulz: lulz er troldesubkulturens omskrivning af forkortelsen LOL, der står for Laugh Out Loud, og altså noget, der får én til at grine højt. Der var ikke noget specifikt formål med troldeadfærden, ud over at det var sjovt at få folk til at hoppe på limpinden, sjovt at ødelægge den hyggelige stemning, sjovt at få folk til at skændes eller sjovt at udstille de uvidende og dem, der var lette at narre. Der var også en vis ære i at være den bedste troll, at finde på de mest kreative indslag og få flest muligt til at reagere. Jo flere lulz, desto mere social kapital og respekt blandt de andre brugere, der havde gennemskuet, hvad man gjorde. Man blev en del af klubben – en klub for de indforståede, for de kloge, der havde fattet joken og derfor var firstmovers og trendsettere på det spændende nye internet.

Trolling og forståelsen af troldeadfærd online har dog ændret sig i samme takt, som internettet har snoet sig ind i vores hverdag og er blevet et uomgængeligt kommunikationsredskab, der ikke længere kun er for de få tech-kyndige. Trolling har antaget flere og mere dystre former, i takt med at subkultur er vokset ind i en mainstream, digitaliseret medieverden. Troldeadfærd er et dagligt, udbredt fænomen. I dag ser vi troldeadfærd hos børn og voksne, hos de professionelle og amatørerne, og der går ikke en dag uden, at en debat eller et digitalt rum bliver ødelagt af mere eller mindre bevidst troldeadfærd.

Nettrolling i den digitale tidsalder

Svensk tv havde for et par år siden programmet Trolljägerne, hvor værten Robert Aschberg med programmets egne ord “bevægede sig ud i nettets vildmarker” for at jage anonyme trolde, der gjorde livet surt for deres ofre. Programmet giver et godt billede af trolling af den slags, hvor der bedrives rendyrket chikane af mennesker, hvis holdninger den pågældende trold ikke bryder sig om. F.eks. møder vi et menneske, der troller ved at sende dødstrusler til journalisten Elisabeth Höglund, og en anden, der driver et voldtægtsoffer til selvmordets rand ved at opfordre titusinder af mennesker til at angribe hende via YouTube. Ordet ‘trold’ bruges i udsendelsen som en betegnelse for en, der bedriver chikane og hadefuld adfærd på nettet.

Men trolling kan også antage politiske og aktivistiske former, som når en koordineret hashtagkampagne slippes løs på politikeren Laura Lindahl af Facebook-gruppen Jobcentrenes Ofre, fordi hun udtalte sig kritisk om lederen af gruppen i en tv-debat. Eller når den kropsaktivistiske gruppe FedFront bliver bombarderet med chikanerende beskeder og får trusler om at få deres hjemmeside hacket. Politisk motiveret trolling omfatter også de førnævnte russiske troldefabrikker, som satte strategisk ind på at påvirke folkestemningen imod Hillary Clinton under det amerikanske valg i 2016, ved at udgive sig for at være Bernie Sanders-støtter og så splid i den demokratiske vælgerbase ved at kritisere Hillary Clinton – eller ved at udgive sig for bekymrede amerikanske husmødre, der var for Donald Trump og promoverede ham til andre kvindelige vælgere. Denne type manipulation kaldes astroturfing. Astroturf er kunstgræs, og begrebet dækker over skabelsen af en kunstig græsrodsorganisation, der i virkeligheden er styret af en organisation, virksomhed eller politisk enhed. For eksempel skabte PR-virksomheden Burston-Marsteller i 1992 organisationen National Smokers Alliance for tobaksvirksomheden Phillip Morris for at foregive en aktivistisk, folkelig opbakning til tobaksindustriens kamp mod at få reguleret deres forretning. De foregav, at organisationen var startet af bekymrede rygere, der følte, at deres rettigheder var under angreb, men der var tale om en nøje planlagt og velfinansieret PR-strategi. Nu, snart 30 år senere, er midlerne til at astroturfe blevet meget mere tilgængelige, da det er let at udgive sig for at være en bevægelse på de sociale medier og via falske konti og annoncekroner yde stærk indflydelse på folkestemningen.

Når så mange forskellige fænomener og typer af adfærd betegnes som trolling, giver det ikke længere mening at tale om trolling som en homogen størrelse eller at afgrænse det til at være et menneske, der for sjov skriver provokerende ting i et kommentarspor (som er den definition, der kommer op, hvis du søger på troll på wikipedia).

Trolling bruges af de fleste til at betegne al slags negativ, chikanerende eller afsporende adfærd på nettet – eller blot til at være en kategorisering af mennesker, hvis holdninger eller online debatadfærd man ikke bryder sig om. En trold er blevet en løs betegnelse for ubehagelige typer, der ødelægger nettet for “os andre”. Dermed er betegnelsen faktisk rykket nærmere sine skandinaviske, mytologiske rødder. Men vi er af den opfattelse, at det er mere relevant, med den digitale virkelighed, vi ser i dag, at tale om troldeadfærd end at tale om det at være en trold. Troldeadfærd kan udøves af mange forskellige typer mennesker, og den kan have vidt forskellige motivationer, former og konsekvenser. Derfor giver det for os at se heller ikke mening at spørge om, hvorvidt troldeadfærd i sig selv er godt eller dårligt. Det er adfærd, som udøves af forskellige årsager, og man er nødt til at se på det specifikke tilfælde for at afgøre, om man mener, at der er tale om chikanerende, saboterende, aktivistisk eller humoristisk trolling. Fælles for de forskellige typer af troldeadfær er, at trollingen ikke er dialogsøgende, men stiler mod enten at afspore samtalen eller lukke munden på dem, man troller.

Det er vigtigt at forstå de forskellige metoder, der er en del af trolde-arsenalet, både for at kunne vurdere, hvordan de påvirker en samtale eller et rum, hvornår man selv uforvarende kommer til at bruge de samme metoder og dermed deltager i trolling, og særligt hvornår trollingen begynder at være af en art, der udgør et problem for den demokratiske samtale. Det kan f.eks. være ved at gøre bestemte mennesker eller grupper tavse eller manipulere med den offentlige dagsorden.

Derfor vil vi nu klargøre, hvad vi taler om, når vi taler om trolling, og hvilke former troldeadfærd kan tage, på et spektrum fra harmløst fjol til digital chikane.

Fra fjol til vold: et spektrum af troldeadfærd

“Bare for sjov”: lulz, shitposting og satire

I november 2015 har Facebookbrugeren Lis været en tur i Bilka, hvorefter hun forarget har sat sig ved skærmen og skrevet en besked på forretningskædens Facebookvæg:

Hvorfor er Bilka ikke julepyntet mere. For få år siden var det hyggeligt at julehandlen der. Er det ikke danskere, Bilka satser på, men muslimerne. Her i Dk vil vi have dansk julehygge, ellers må vi jo lægge vores indkøb i forretninger der sætter danske normer højest. (1)

En anden Facebookbruger ved navn Waseem Khan Elahi svarer:

Hej Lis. I øjeblikket er der altså fokus på ‘Black Friday’ (En fredag til hyldest for os der har en mørkere hudfarve – altså alle muslimer og sådan nogle) og det er imorgen fredag d. 29. Derfor er der endnu ikke noget jule pynt oppe endnu, da det går imod de værdier som Black Friday står for. Du må altså vente bag i os som fejre Black Friday.

For mange vil denne kommentar være åbenlyst satirisk. Men Lis og flere andre af de besøgende på Bilkas Facebookside hopper lige på maddingen:

Lis: Er vi på fornavn

Helle: du tager fejl waseem ... black friday har intet med muslimer at gøre. Black friday er fredag efter thanksgiving Day i USA og betragtes som begyndelsen af julen shopping sæson. Typisk i muslimer. Tror alt skal handle om jer ...

Waseems kommentar affødte både sure kommentarer om, at “muslimer tror alting handler om dem”, pædagogisk nedladende forklaringer på, hvad Black Friday i virkeligheden var, og flere udbyggede trollingen og spandt videre på satiren over, hvad Black Friday kunne fortolkes som, til stor morskab for nogle af trådens deltagere og til stærk irritation for den oprindelige poster Lis og andre brugere, der troede, at kommentarerne var alvor. Waseems trolling af Lis’ kommentar fik nok opmærksomhed til, at magasinet Vice i 2018 bragte en artikel om begivenheden med overskriften “Glem aldrig legenden, der trollede Bilka på Black Friday”. I artiklen forklarer Waseem selv, at han havde for vane at lægge sarkastiske kommentarer til antimuslimske tråde på Facebook, så han kunne grine af det i stedet for at blive sur eller ked af det.

Når folk, der er vokset op med internettet, bruger udtrykket at trolle nogen, bruges det ofte i betydningen at tage pis på eller lave sjov med dem. Det er i denne uskyldige ende, vores spektrum starter: med trolling, der handler om at have det sjovt på andres bekostning. Det sjove består især i, at nogen fanger, at der er tale om troldeadfærd, mens andre hopper i med begge ben og tror, man mener det, man skriver, alvorligt, hvilket, som i tilfældet med Lis på Bilkas Facebookside, kun gør joken endnu sjovere.

Komikeren Kenneth McCarthy skabte tilbage i 00’erne internet-aliaset Ken M, der er blevet så kendt for sine bevidst dumme kommentarer, at han har sin egen sektion på onlineforummet Reddit, og af flere digitale medier betegnes som “verdens største trold”. Ken M er aktiv på både Facebook, Yahoo og adskillige store nyhedsmediers digitale aviser. Hans profilbillede er som regel af en ældre mand, og hans specialitet er kommentarer, der fremstår både absurde og uvidende. For eksempel forårsager Ken M. under en artikel på sitet yahoo. com om en ny pille, der kan forøge den menneskelige hukommelse og måske bekæmpe Alzheimers, denne udveksling

Ken M: Jeg vil meget hellere have den hukommelse gud har givet mig, tak. Ubegrænset hukommelse vil gøre, at vores hjerner bliver for store til vores kranier!

Steve: Gud er en latterlig myte!

Gumby: @Ken Åh gud, det må være den mest latterlige kommentar jeg har læst i mit liv.

DJ Spoke wrench: Øh, ok. For lidt viden har tydeligvis degenereret din hjerne ...

Ken M: Hvis vores hjerner blive for kloge, bliver de selv-bevidste og overtager vores kroppe ...

Ken M kommenterer også på fastfoodvirksomheders sider og spørger, hvorfor deres burgere ikke kan rengøres i opvaskemaskinen. Han skriver, at gud er homoseksuel, under en artikel om en politiker, der er sprunget ud, og kommenterer, at de første pyramider var bygget af sand og designet til at blæse væk som en hyldest til vinden, under en artikel om arkæologiske udgravninger.

Ken M’s dumme kommentarer er både en parodi på, hvordan mange internetbrugere glemmer at tænke, før de skriver, men det er også en udstilling af, hvor nemt det er at udbrede åbenlyst falske ting på nettet. Samtidig udstiller han de mennesker, der straks hopper ind for at rette på hans ‘dumme’ kommentarer.