Halvvejs rundt om søen

© Pia Konstantin Berg og Byens Forlag 2018

1. e-bogsudgave 2020

ISBN 978-87-93938-08-3

Den trykte udgave af samme titel er udgivet

med ISBN 978-87-93758-08-7

Format: EPUB 3.0

Redaktion: Vincent Achong Karker

Forside: Karin Lindberg

Enhver kopiering fra denne bog må kun ske

efter reglerne i lov om ophavsret af 14. juni 1995

med senere ændringer.

Byens Forlag

Istedgade 102 | DK-1650 København V

www.byensforlag.dk

www.byensforlag.ebog.dk

***

Af samme forfatter:

Vi var engang, 2016

Dem der griner mest, 2017

Selvvalgte vildveje, 2019

Vendepunkt, 2019

Nytårsaften 1999/2000

”Er det så slut nu?” spurgte han uden at vide, hvilket svar han helst ville høre.

”Ja. Det er slut nu.”

Hun kiggede på ham uden at vide, om hun virkelig mente, hvad hun sagde.

”Men hvad med børnene?”

”Jeg ved det ikke. Kan vi ikke bare lade være med at sige noget til dem? De opdager sikkert ikke en skid alligevel.”

Han grinede. Hun havde altid haft en fantastisk evne til at spotte komikken i mørket.

”Jo,” sagde han. ”Jeg kan prøve at liste af og se, om de overhovedet reagerer. Hvis bare jeg lader Nintendoen stå, kan der gå år, før de kigger op og lugter lunten.”

Der var stille mellem dem lidt. Han fordelte den sidste sjat champagne i de to glas. Det virkede absurd og rigtigt på samme tid. Så skålede de og rykkede sammen under tæppet på bænken, mens de kiggede op på himmelfesten, der eksploderede over haven i alle verdens farver.

”Du er min bedste ven,” sagde han.

”Ja. Det ved jeg godt. Det er bare ikke nok.”

”Men hvad med børnene? Helt seriøst. Hvad med børnene? De kan ikke klare den usikkerhed. Ikke nu, hvor der endelig er kommet ro på igen. Det kan vi da ikke kaste i hovedet på dem.”

Hun tømte sit glas, men fik de sidste dråber galt i halsen. Det fik hende til at hoste, så boblerne spruttede ud ad næsen. Han blev forskrækket. Instinktivt. Bange for at der var noget galt.

Hun grinede, da hun kunne få vejret igen. Så stillede hun glasset på havebordet og lænede sig ind til ham. Det var ikke farligt, så længe hendes tykke dunjakke fungerede som skjold.

”Måske skal vi vente lidt med at fortælle det til dem. Bare et par måneder,” sagde hun.

”Ja, det kan der vel ikke ske noget ved,” svarede han. Lettet og nervøs på samme tid.

Christian

Hans hoved føltes, som om det havde været en tur gennem skrotmaskinen, da han vågnede på årets allerførste dag. Det var blevet sent. De var blevet halvfulde. Det var rart. Rart, at de kunne have det så godt sammen trods alt.

Fanta stod og peb på gangen. Han kunne åbenbart ikke forstå, at det ville være en skidegod idé at skyde morgentisseturen et par timer lige præcis den dag. Christian vendte sig om mod Helle, som sov tungt. Det var ellers hendes tjans om morgenen og hans om eftermiddagen. Sådan havde det været i tre måneder. De første par uger troede de naivt, at ungerne ville holde deres løfte om at gå tur med den retrieverhvalp, de havde plaget om at få i flere år. Men han fandt hurtigt ud af, at det var urealistisk at få dem jaget alene ud i kulden med de sorte poser, før fanden fik underdrenge på. Det var svært nok at få dem ud af sengen, så de kunne nå i skole til tiden. Specielt Line, som var sprunget ind i teenagetiden på en voldsomt udmattende måde.

Det var, som om hans søde, betænksomme datter var blevet ædt af et humørsygt rovdyr, som satte en ære i at udnytte enhver chance for at råbe og vrisse og vride sig. Det skræmte ham, at hun pludselig havde ændret sig så meget. Flere af hans venner prøvede at berolige ham med, at det altså også var sådan hjemme i deres børnebutik. Men det virkede alligevel anderledes med Line.

Det var ikke kun den klassiske teenageblues. Hun var virkelig rasende. Indeni og udenpå. Rasende på ham og på skolen og på vennerne og på verden. Og allerværst var hun også en gang imellem rasende på Helle. Han kunne ikke lade være med at give den skide sygdom skylden. Selvom der var ro på nu, havde den givet Line et knæk.

Martin var også blevet ramt. Han havde ikke haft godt af de mange måneder, hvor han manglede sin mors udelte opmærksomhed og omsorg. Hvor alting handlede om alt andet end ham og hans behov for at blive set og hørt og rost og krammet. Mens Line havde vist sin frustration meget åbenlyst, gemte Martin den væk og krøllede sig sammen i et hjørne, hvor han kunne koncentrere sig mest muligt om ikke at være til besvær. Det skar i alle kroge af Christians omsorgsgen at se, hvordan hans otteårige søn lukkede ned for sig selv for at give plads til alle andres følelser. Det kunne umuligt være sundt. Men det var bare så satans svært at gøre noget ved, når hans eget overskud lå begravet et sted midt i 1998. Inden det hele begyndte at vakle.

Og så var der selvfølgelig Helle. Helle, som det hele handlede om. Han kiggede over mod hende. Hun lå helt ude på kanten af sengen, som hun plejede. Nok mest fordi hun ikke kunne overskue risikoen for anden kontakt med ham end den verbale. Det var flere år siden, de var stoppet med at sove i ske. Nu låste hun sig sammen i fosterstilling med ryggen mod ham og benene trukket helt op under brystet. Måske fordi hun forsøgte at passe på sig selv og sit allermest sårbare sted.

Han havde droppet at tælle, hvor lang tid der var gået, siden de sidst havde haft sex. Det var ikke længere dage eller uger eller måneder. Det var år. Og det var ikke kun sygdommens skyld. Da hun blev syg, fik de bare en undskyldning for, at tingene var, som de var. Hun havde kvalme. Kemoen gjorde hende træt. Og hans lyst til at nærme sig forsvandt fuldstændig. Ikke på grund af de fysiske forandringer. Dem skulle han nok lære at leve med, hvis hun turde vise dem til ham. Problemet var, at hun ikke kunne få sig selv til at blotte sig mere. Til at være sårbar. Til at lade ham passe på hende. Passe på dem og det, de havde sammen. Og så følte han ikke, han kunne tillade sig at tigge om, at hun tog sig af ham.

Derfor havde han taget sig af sig selv i dage, uger, måneder og år. Under bruseren eller i bilen på en mørk parkeringsplads. Det var også sket et par gange, hvor han skulle til møde på avisen, og receptionisten havde den sorte bluse med blonderne på. Han vidste, det var på grænsen til det ynkelige. For fanden, han var 42 år, og så sad han der på handicaptoilettet og forsøgte at styre decibelniveauet på sin vejrtrækning, mens han gokkede den af til tanken om en 21-årig trunte, som hverken havde humor eller kant. Hun havde bare store bryster.

Han var trods alt ikke nået længere end til det. Han havde ikke svømmet i utroskabens store syndflod. Ikke endnu i hvert fald. Men han kunne mærke, at det blev sværere og sværere at lade være. Han havde aldrig troet, han kunne holde så længe uden sex. Lige siden han første gang fik talt trusserne af Janne i 2. g. og opdagede, at det var præcis så lækkert, som han havde forestillet sig, havde han udnyttet enhver chance for at stikke den ind.

Det var ikke, fordi han så sig selv som typen med en libido ud over det sædvanlige. Alligevel havde han altid haft en fysisk appetit, som var meget større end Helles. Allerede inden de fik børnene, syntes han, frekvensen var lige lovlig lav. Dengang var jagten dog stadig sjov. Og præmien føltes så meget større, når hun endelig gav efter. Men med børnene blev tørkeperioderne forlænget, og med sygdommen døde sexlivet fuldstændig.

Han turde ikke vise sin frustration åbenlyst. Det var for synd for hende. Hun havde det slemt nok i forvejen, og det sidste, hun skulle bekymre sig om, var hans upolerede manddom. Så han fortsatte selvomsorgen, selvom hun flere gange havde givet udtryk for, at han havde hendes velsignelse til at shoppe lidt rundt uden for egen matrikel. Det kunne han alligevel ikke få sig selv til.

Han ville så gerne være ordentlig. Ordentlig mod sin kone, som han havde elsket højt og dybt, siden han mødte hende en sommerdag for snart 17 år siden. Som han nu elskede på en ny og anderledes måde, fordi hun altid ville være mor til hans børn, og fordi hun ville ham alt det bedste.

Men nu var det snart slut. Ægteskabet. Lige om lidt kunne han fråse med friheden og jagte alt det, han havde savnet. Tanken fik det til at boble i blodkarrerne, samtidig med at hans lunger lukkede til af sorg over at splitte familien ad. Det føltes så forkert. Men det var det eneste rigtige. For hun havde jo ret, Helle, når hun sagde, at hun ikke længere kunne give ham det, han havde brug for. Det var tydeligt. Alligevel var det svært ikke at føle sig som en egoistisk piknar, der ikke kunne bære sit ansvar som en rigtig mand.

Fanta skruede op for volumen ude på gangen, og hvis han ikke snart rykkede, ville hunden sikkert hive Helle ud af fosterstillingssøvnen. Hun havde brug for at slappe af. Selvom hun officielt var erklæret kræftfri, var hendes energiniveau lavere, end hun selv ville indrømme. Hun ignorerede alle tegn på svaghed og spurtede af sted på arbejde og seminarer og til yoga og aerobic og foredrag om meditation og alt det andet, hun lige skulle nå for at kunne nyde det liv, hun troede var stukket af fra hende. Så når hun endelig lagde sig på langs, ville han ikke tvinge hende op i femte gear igen.

Han fandt et par joggingbukser i vasketøjskurven og trak en sweater over hovedet, inden han listede ud til den logrende hund, som endnu ikke havde sluppet sit hvalpede look. Klokken var ikke engang otte endnu, og solen havde stadig sin stigning til gode. Han kiggede ud ad vinduet og orkede ikke kulden, men det var nok meget godt for hovedet at blive rusket lidt igennem.

”Hvad så, din lille laban. Skal vi en tur ned til søen?” hviskede han til hunden, der kvitterede med en række små, ekstatiske hop.

Så væltede de sammen ned ad trappen og ud i det nye årtusinde.

Helle

Hun var lettet, da hun hørte ham smække døren udefra. I en halv time havde hun ligget med lukkede øjne og ventet på, at han skulle overgive sig og smutte. Hun kunne ikke overskue snakken efter snakken. Selvom hun havde ment det, hun sagde, havde hun alligevel lyst til at hive alt i sig igen. Hun havde brug for ham. Brug for at vide, at de to stadig eksisterede sammen. Brug for at tro på, at hun ikke var helt så alene, som hun vidste, hun var. Som hun altid ville være.

Ensomheden var vokset i takt med sygdommen, og da lægerne fjernede knuden og alt det rundt om, glemte de at operere følelsen med ud. Nu sad den og spændte lige mellem lungerne. Visheden om, at uanset hvad hun gjorde for at klistre sig sammen med Christian, børnene, veninderne og forældrene, så skulle hun dø alene. Selvom slutningen var udskudt, ville den ramme hende på et tidspunkt.

Hun mærkede hele tiden dødsdommen. Den havde bidt sig fast i hendes hæle og hang nu og samlede appetit til at tage resten af kroppen med sig. Konstant blev hun mindet om, at hun måtte være stærk og klare alt det, der uundgåeligt ville komme. Måske ikke om en uge eller et år. På papiret var hun jo rask igen. Men på et tidspunkt ude i fremtiden.

Hun rystede kuldegysningerne af sig, smed de ternede natbukser og den posede T-shirt, skruede op for radioen og gik ud på badeværelset og videre ind under bruseren. Som altid koncentrerede hun sig om at holde ryggen mod spejlet. Vandet varmede og stak på samme tid. Det var svært at finde den helt rigtige temperatur. Hun gnubbede shampoo i det korte hår, som næsten var vokset ud til sin normale længde igen. Der var flere grå stænk end nogensinde før, men hun orkede ikke at farve det.

’Lykken ligger ikke i en æske fra Country Colors,’ tænkte hun og sendte en kærlig tanke til David, yogalæreren, som havde forsøgt at hanke op i hende de seneste mange uger ved hjælp af sine småfilosofiske hverdagscitater. Hans timer var mere effektive end en tur på briksen hos den dyreste psykolog. Det var hun sikker på. I øvrigt orkede hun ikke at snakke om sine tanker og følelser. Det var spild af tid. Hun forsøgte at svede dem ud i stedet for.

Hun havde altid elsket at løbe og kæmpede for at slå sin egen rekord, hver gang hun tilmeldte sig et nyt halvmaraton. Men det var først efter sygdommen, hun også havde lært at sætte pris på at skynde sig langsomt, som David kaldte det. Nu øvede hun sig i at gøre hans mantra til en del af sin hverdag.

Arbejdsdagene var lige så travle, som de altid havde været. Andet ville også være mærkeligt, nu hvor hun havde insisteret på, at hun ikke skulle behandles anderledes. Klienterne skulle ikke have noget at vide. Hun ville føre deres sager med lige så stor energi, som hun altid havde gjort. Og vinde dem. Den indstilling hang dog dårligt sammen med de gode intentioner om at bruge mere tid med ungerne. Da hun var indlagt, havde hun lovet sig selv, at de skulle have den største bid af hendes opmærksomhed, hvis hun slap levende derfra. Men det var svært.

Det stak i hendes mave, hver gang hun forsøgte at indrømme over for sig selv, at hun brugte alt for meget tid på at flygte fra familieidyllen, fordi det gjorde mere ondt end nogensinde før at forsøge at være glad. Hun følte, alt var på lånt tid, og hver gang hun var sammen med børnene, rev det i hendes nervesystem, hvis de ikke hyggede sig til perfektion. Men det var umuligt at holde glansbilledet intakt med en oprørsk teenagedatter in the making og en søn, som var tæt på gråd, hvis vingummien i Astronaut-isen havde den forkerte farve.

Så var det lettere at gemme sig bag arbejdsopgaver, dykke ned i svømmehallens dyb eller forsvinde i biografmørket med Eva og Bodil. Og Christian var heldigvis god til at tage over. Hun priste sig lykkelig over at have en mand, der var selvstændig og arbejdede hjemmefra. Han sørgede for at holde butikken kørende uden at brokke sig. Og hun anede helt ærligt ikke, hvordan hun skulle klare sig uden hans hjælp.

Økonomien var der styr på. Hendes juraeksamen betalte sig i høj grad af, for hun tjente mere end nogensinde før. Også mere end Christian, som hele tiden løb efter passionsprojekterne i stedet for at holde sig til de gode, sikre honorarer fra avisen. Den sendte heldigvis stadig freelanceopgaver i hans retning, selvom han havde sagt nej til alt for meget, mens hun var syg. I gamle dage interesserede hun sig rent faktisk for, hvad han lavede. Når hun spurgte ind til hans nye skriverier, var det af nysgerrighed. Ikke af pligt. Men hvis hun skulle være helt ærlig, anede hun ikke, hvad han arbejdede på nu. Om det var en artikelserie eller et urealistisk bogprojekt eller den store, banebrydende historie, som ville sikre ham den Cavling-nominering, han følte, han var blevet snydt for flere gange.

Hun lukkede for vandet og forsøgte samtidig at slukke for sin dårlige samvittighed. Nu havde hun jo sat ham fri, så det var ikke længere hendes opgave at massere hans forsømte ego. Det måtte en anden tage sig af. Ligesom en anden måtte give ham den tilfredsstillelse, hun slet ikke orkede at tænke på. Han skulle ud og finde sig en rummelig kvinde. En, som kunne finde ud af at være i sin egen krop. Og give plads til ham i den.

Ventilatoren fik duggen på spejlet til at fordampe til tonerne af en popsang, hun engang i den fjerne fortid havde danset til. Hun kunne begynde at ane omridset af de to ar. Måske var det forkert, at hun ikke havde fået implantater. Det var det mest oplagte, når nu hun havde insisteret på at få fjernet det hele for en sikkerheds skyld. Men hun magtede ikke tanken om at få noget fremmet opereret ind i sig. Hendes bryster havde alligevel altid været så små, at hun sagtens kunne skjule manglerne under de løse skjorter.

Mindst af alt kunne hun overskue tanken om at være et objekt igen. En kvinde, man kunne begære. Tanken gav hende værre kvalme, end kemoen havde gjort. Hun havde ikke energi til at analysere sig frem til hvorfor.

Katrine

Hun burde nok bare tage direkte hjem og indhente søvnmanglen. Måske kunne det kvæle et par af de tømmermænd, som ville invadere hende, når bagstivheden tog af. Selvom hun stadig havde sin 30-års fødselsdag til gode, kunne hun mærke, at alkoholen ramte meget hårdere end for ti år siden. Hun kunne ikke længere klare sig med en halv dag på sofaen. Efter en nytårsaften som den her skulle verden helst ikke forlange noget af hende resten af weekenden. Det gjorde den sådan set heller ikke. Men mandag morgen kom tættere og tættere på i et lidt for faretruende tempo. Og hun ville være frisk til første dag på det nye job.

Det kriblede i hende, da hun fik klasselisterne og skemaerne lige inden jul. En forvirrende fusion af forventning og frygt. Siden hun blev færdig på seminariet, havde hun kunnet holde den kørende på vikariater. Uforpligtende og uden det store ansvar. Men da det rigtige fuldtidsjob med lige præcis hendes fag dukkede op i gåafstand fra Valby-lejligheden, var det decideret dumt ikke at søge det. Hun havde bare ikke overvejet konsekvenserne, hvis hun risikerede at få det, hvilket hun gjorde uden den store kamp. Så nu hang hun på sit første rigtige voksenjob som klasselærer for 7.b.

Egentlig var det perfekt. Hun havde altid tænkt, at hun ville undervise de større klasser, men de seneste års midlertidige tjanser i indskolingen havde været så dejligt ukomplicerede. Nu skulle hun bokse med børn, der var på vej mod forstadiet til at blive en slags voksne mennesker.

Det hang meget dårligt sammen med, at hun på ingen måder selv følte sig voksen endnu. Og at hun fire timer tidligere havde været foruroligende tæt på at sætte ild til sit eget hår i en Sambuca-konkurrence, som sejlede ud af kontrol. Heldigvis havde Christoffer langet hende en lussing, der kvalte ilden, umiddelbart inden flammerne futtede hendes i forvejen lidt for tynde og lidt for afblegede page af.

Da hun stod af bussen, var hun lige ved at kaste op i skraldespanden ved tanken om den mængde blandet sprut, hun havde hældt i hovedet. Men hun holdt det i sig, købte en cola i kiosken, tømte halvdelen og luntede forbi sin egen opgang. Hun kunne sikkert ikke sove, hvis hun tog hjem, så hun kunne lige så godt forsøge at fordampe noget af alkoholen, inden hun dejsede om.

Det havde vel egentlig været en god fest hos Nina og Johannes. Nina havde sørget for at samle den gamle studiegruppe, så Lena og Frederikke var der også. Og deres kærester, selvfølgelig. Johannes havde inviteret sine drengevenner med damer, så de landede på 16 i alt. Syv par og to singler. Katrine og Christoffer.

Hun havde på forhånd besluttet sig for, at der ikke skulle ske noget. Det havde været så kikset dengang i sommer, hvor Nina og Johannes havde sendt dem på blind date. Allerede inden forretten vidste hun, at hun og Christoffer ikke var et match. Alligevel blev hun hængende, længe efter desserten var kørt ned. Lod mod sine principper ham tage hele regningen. Gik med videre på bar. Og drak sig fuld. Alt for fuld. Så fuld, at hun pludselig gav sig selv fripas til en enkelt rusketur. For det kunne der vel ikke ske noget ved. Altså ikke andet end at hendes bedste venindes kærestes bedste ven risikerede at blive forelsket i hende. Det var nok ikke sket, hvis hun havde krydset benene, takket for en hyggelig aften og på en pæn måde havde givet udtryk for, at hun ikke var interesseret. Men det ville selvfølgelig ligne hende dårligt, hvis hun pludselig viste sig at være typen, der gjorde livet lettere for sig selv.

De nåede at hyggedate og hyggeknalde sig gennem det meste af juni og et godt stykke af juli, før hun fik taget sig sammen til at sige, at de ikke skulle være kærester. At hun ikke var forelsket. Han lod, som om han ikke var knust over det. Men problemet med at date sin bedste venindes kærestes bedste ven er, at kommunikationsvejen er meget kort, når det kommer til semisladder. Så hun fik hurtigt pumpet Nina, som pumpede Johannes, som indrømmede, at Christoffer var hårdere ramt, end han ville indrømme.

Derfor gjorde hun det eneste rigtige. Hun lod ham være. Også når hun var lidt for lystig i byen og fik trang til en omgang uforpligtende sex. De få gange hun havde mødt ham, slap hun af sted med en hurtig krammer og et par pligthøfligheder frem og tilbage. Han lignede også en, der hellere ville have et slag med en kæp end at kæmpe sig igennem en længere omgang intetsigende sniksnak med hende. Så hun var faktisk overbevist om, at han var lige så fast besluttet på at holde nytårslinjen kold, som hun var.

Det havde han muligvis også været. Under middagen var der i hvert fald ikke optræk til nogen form for hanky panky. Men de skulle ikke særligt mange genstande ind i det nye år, før hun pludselig mærkede en fod, der fangede hendes under bordet. Eller måske var det omvendt.

De vimsede rundt om hinanden i flere timer, dansede fjollet til Det Brune Punktum og skålede hvert tredje sekund. Men det var først efter den store redningsaktion, at brandmanden kunne hive sin gevinst over skulderen og bære hende hjem. Det var næsten også lidt for let at havne i hans seng, når nu han boede i samme andelsforening som Nina og Johannes. De behøvede ikke engang at gå udenfor, men kunne liste sig gennem kælderen til den næste opgang med et enkelt pitstop undervejs, hvor de tog forskud på forspillet i cykelkælderen.

Hun krympede sig ved tanken om, hvordan hun havde smidt det meste af tøjet, inden de overhovedet var nået op i hans lejlighed. Godt, de ikke havde mødt nogen på vejen. Hende hukommelse svigtede lidt derefter, men det havde vist heller ikke været den helt store, dampende omgang. De havde begge drukket for meget. Han faldt hurtigt i søvn, men hun kunne ikke slappe ordentligt af. Det føltes forkert at ligge i den lejlighed, hun kendte og følte sig fremmed i på samme tid. Så da solopgangen var inden for rækkevidde, famlede hun sig frem til sit tøj, der lå spredt i entreen, og smuttede lydløst ud ad døren.

Egentlig var hun ikke klædt på til en gåtur i fuldt dagslys, men hvis hun samlede den lange, sorte frakke omkring sig, var det kun skoene og den lille taske med pailletterne, som afslørede, at hun var på vej hjem fra fest. Heldigvis vrimlede det ikke ligefrem med morgenfriske typer. Hun fik lov til at gå i fred de første par hundrede meter, hvor hun forsøgte at skøjte uden om nedfaldsraketterne.

Stilheden blev afbrudt af en hund, der gøede ivrigt. Hendes hoved var ikke gearet til høje lyde endnu. Det gule pelsdyr kom løbende mod hende på stien med ejeren hostende bagefter i grå joggingbukser og en pangfarvet anorak, som muligvis havde været moderne engang nede i 80’erne. Det virkede, som om det var hunden, der gik tur med sin ejer. Han havde vist ikke så meget at skulle have sagt, da den hev ham med i hendes retning. Måske var en fordampende nytårsbrandert også med til at svække hans kræfter.

Katrine satte sig ned på hug og kløede den logrende hund bag ørerne. Den var vist ikke meget mere end en stor hvalp.

”Ja, undskyld, han har ikke helt lært det der med manérer endnu, så han springer helst på den første, den bedste pige, han ser,” smilede ejeren.

”Og her sad jeg ellers lige og følte mig speciel,” svarede Katrine, mens hun tænkte på, hvor meget mascara hun mon havde hængende i de lidt for store poser under øjnene.

Bekymringen fik ikke lov til at brede sig særlig længe, for pludselig blev hun ramt af akut tømmermændssvimmelhed og var foruroligende tæt på at dratte om på stien.

”Er du okay?” spurgte hundeejeren, som sikkert ikke kunne undgå at bemærke hendes sejlende blik.

”Ja, jeg tror bare ikke, min krop kan klare at sidde i skovskiderstilling så tidligt på året.”

Hun bandede indeni, så snart ordene havde forladt hendes mund. Heldigvis grinede han højt. Hun rejste sig og sagde hurtigt ”hej hej”. Han syntes vist ikke, de var færdige med at sludre, men hun slap væk med sin sløje værdighed hængende lige i hælene. Pludselig kunne hun mærke, at sengen rev hende i retning mod lejligheden.

Helle

Hun skyndte sig at tage tøj på. Sorte habitbukser og en hvid skjorte med den nye jakke ud over, som Christian havde givet hende i julegave. Og så et spraglet tørklæde, der tiltrak lidt af den opmærksomhed, hun gerne ville fjerne fra sårbarheden. Det ville være oplagt at tage en familieslapperdag i stuen, men hun håbede, hun kunne snige sig udenom med undskyldningen om en sag, hun blev nødt til at tage ind på kontoret og gennemgå.

Ungerne sov stadig, så hun listede ned ad trappen og gik i gang med at lave morgenmad. Røræg og pølser på panden. Hun ringede til Christian for at spørge, om han ville svinge forbi bageren på vej hjem, men som altid havde han glemt sin mobiltelefon derhjemme. Den lå på stuebordet, hvor han havde lagt den om aftenen, efter de havde ringet til mormor og morfar og farfar og bedste for at ønske godt nytår ude fra havens raketregn.

Ringetonen var anderledes, nu hvor hans gamle telefon var blevet skiftet ud. Selvom det ikke stod på hans ønskeseddel, havde hun købt en ny til ham i julegave. Det irriterede hende, at han aldrig havde den på sig. Han havde lovet, at han ville gøre sig mere umage, nu hvor han havde fået en, som ikke løb tør for strøm så hurtigt. Det tegnede dog ikke lyst med de gode intentioner. Hun ville bare gerne være sikker på, at hun kunne få fat i ham. Hvis nu …

Da hun vippede pølserne af panden, kunne hun høre hoveddøren smække og Fanta skøjte rundt på fliserne i entréen. Hun havde ellers håbet, at Line og Martin var kommet ned, så hun ikke skulle være alene med ham.

”Årh, det dufter godt,” sagde han og smed to poser på bordet, som om han havde opfanget hendes telepatiske besked. ”Jeg er alvorligt bange for, at vores bagermester ikke har noget liv. Tænk at holde åbent 1. januar.”

Havde det været et døgn tidligere, ville han pligtskyldigt have kysset hende godmorgen. Nu så det ud til, at han havde lige så travlt som hende med at holde sig beskæftiget, så det udeblivende ritual ikke virkede alt for akavet. Hun sprættede bagerposerne op og fyldte rundstykker i brødkurven, mens han højlydt jagtede Fanta i stuen for at befri ham fra hundesnoren.

”Jeg smutter lige op og vækker ungerne,” råbte hun og smuttede hurtigt forbi ham.

Hun skammede sig over at bruge børnene som afledning fra den uundgåelige fortsættelse på deres samtale, men lige nu kunne hun ikke klare at forholde sig til det nye liv, hun var på vej til at bakke ind i.

Line

Hun havde faktisk tænkt sig at komme til tiden. Hun havde endda både stillet uret og sagt til sin mor, at hun skulle sørge for at vække hende, inden hun tog på arbejde. Det havde hun vist også gjort, men ikke godt nok, for Line var faldet i søvn igen og vågnede først, da hendes far hev dynen af hende.

”Ligger du stadig her? Ved du, hvad klokken er?”

”Hold op, for helvede,” råbte hun og rev rasende dynen til sig igen.

Selvom hun havde nattøj på, skulle han fandeme ikke gøre sådan noget. Hun var ikke ti år længere.

”Den er kvart i otte,” sagde han og ignorerede hendes protest. ”Martin er allerede smuttet i skole. Han stod ellers og ventede på dig nede i entreen.”

”Fuck! Hvorfor har du ikke vækket mig?”

”Det sagde mor, at hun havde gjort. Jeg har været ude at gå tur med Fanta, og …”

Hun skubbede ham til side og styrtede ud mod badeværelset, inden han fik lov til at tale færdig. Egentlig burde hun bare hive noget tilfældigt tøj ud af skabet og skynde sig af sted, men hun kunne ikke overskue at komme i skole og ligne lort. Ikke den dag. Så hun drønede i bad og løb tilbage på værelset, hvor hendes far sad på skrivebordsstolen og kiggede ned i gulvet, som om han ikke helt var vågnet op til verden endnu.

”Gider du godt skride ud?” sagde hun og trak badehåndklædet ind til sig.

”Gider du tale ordentligt?”

”Nej. Det er mit værelse. Og der er faktisk noget, der hedder privat ejendomsret.”

Han grinede højt. Det gjorde hende bare endnu mere irriteret.

”Er det mor, der har lært dig de ord? Så har hun måske også fortalt dig, at det er os, der ejer det her hus, så den der ret, du taler om, er vist ikke helt din.”

”Far, helt ærligt, gider du ikke godt bare gå? Jeg har skidetravlt.”

Han listede ud fra værelset og ned ad trappen. Hun skyndte sig at hoppe i de sorte cowboybukser og Nirvana-trøjen, hun havde fundet til en 20’er i en genbrugsbutik på Vesterbrogade. Den havde et par tydelige huller på ærmet. Det var helt perfekt.

Hun tørrede sit lange, mørke hår og fandt mascara og eyeliner frem. Heldigvis havde hun øvet sig så meget i løbet af ferien, at hun havde lært at lægge begge dele til perfektion på rekordtid. En bred, sort streg på den nederste vippekant og to lag mascara, så øjnene var helt markerede. Hun nåede også at give læberne en tur med den sorte læbestift, hendes mor havde købt til hende i julegave, selvom hendes far syntes, det så frygteligt ud. Så kastede hun nogle bøger og sin discman i tasken og løb ned ad trapperne og direkte ud i entréen.

”Hov, skal du ikke have den her med?”

Hendes far kom derud med Fanta i hælene og rakte madpakken og en flaske vand frem mod hende.

”Du har fået det sidste pizza fra i går med. Og en yoghurt.”

”Tak,” mumlede hun og smed maden ned til bøgerne.

”Hvad sagde du?”

Han smilede skævt og en lille smule triumferende. Skideirriterende.

”Det hørte du godt,” svarede hun og kløede hurtigt Fanta i nakken. I det mindste slap hun nu for at have Martin på slæb. Hun hadede at føle sig som barnepige for en forvokset baby, og han kunne jo sagtens gå alene.

Hun sprang hurtigt op på cyklen og ignorerede sin far, der råbte, at hun skulle huske hjelmen. Det kunne han glemme.

Klokken var 8.22, da hun stod foran den lukkede dør til klasseværelset. Syv minutter for sent. Det kunne have været værre. Hun var efterhånden vant til at afbryde timen, men i dag var det anderledes. Hendes hånd rystede en lille smule, da hun åbnede døren og listede ind.

Der var helt stille. Alle stirrede på hende. Så havde tøjet og makeuppen nok den effekt, hun havde håbet på.

”Hej. Hvad hedder du?”

Den nye lærer stod ved tavlen og var i gang med at skrive sit navn. Hun var totalt anderledes end Grethe, som gik på pension inden ferien. Meget ung. Og meget smilende. For meget, næsten. Og så havde hun samme slags tøj på som de fleste af pigerne i klassen, der købte venindeting i Vero Moda. Det var Line holdt op med for flere måneder siden. Hun gad ikke ligne alle de andre mere. Det var herrekikset. Der var i øvrigt heller ikke nogen, der gad tage på shopping og købe venindeting med hende længere.

”Line,” sagde hun lavt og gik hen mod sin plads ved det bagerste bord i midten.

Erkans stol ved siden af hende var tom. Så kom han endnu senere end hende. Hvis han overhovedet dukkede op.

”Hej Line. Hyggeligt at møde dig. Det havde været endnu mere hyggeligt, hvis du var her til tiden.”

Et par af pigerne oppe foran fnes. Sikkert Mie og Pernille. Idioter. Tænk, at de engang havde været hendes bedste veninder.

”Nå, men som jeg sagde før, så hedder jeg Katrine, og jeg er jeres nye klasselærer. Jeg skal have jer i både dansk og kristendom, så vi kommer til at se rigtig meget til hinanden. Det glæder jeg mig til.”

Martin

Han kunne ikke sove. Selvom de havde været i farfar og bedstes sommerhus mange gange, kunne han ikke vænne sig til alle de fremmede lyde ved Limfjorden. Nu var det vinden, der hev i vinduets revner, så det peb. Det var uhyggeligt.

Før i tiden sov han altid på samme værelse som Line, men det gad hun ikke mere. Hun sov ovre i annekset helt alene. Han fattede ikke, at hun turde, men det turde han måske også selv om fem år, når han var lige så gammel som hende. Heldigvis var det sidste nat. Vinterferien var snart slut, og de skulle hjem til Valby næste dag. Der kendte han næsten alle lydene.

Han listede ud på gangen. Døren til soveværelset stod på klem, men der var ingen derinde. Så var de nok ikke gået i seng endnu. Det var godt, for det hele blev endnu mere uhyggeligt, når de alle sammen sov.

Stemmerne fra stuen nåede op til ham som en summen, der ikke rigtig gav mening. Han sneg sig hen til trappen og gik fire trin ned, men fortrød. De så altid lidt trætte ud i ansigterne, når han igen ikke kunne sove. Specielt hans mor. Måske skulle han bare gå tilbage og prøve at falde i søvn igen, selvom hans mave klumpede sig sammen ved tanken om at ligge alene i underkøjen.

”Jeg synes bare, det er bedst, hvis vi venter til efter konfirmationen,” hørte han sin mor sige.

Han satte sig på trappetrinnet uden at tænke over det. Det var ikke meningen, at han ville smuglytte. Det kom han bare til.

”Er du sikker på, det er klogt at blive ved med at trække det ud?” spurgte hans far.

”Det er da heller ikke noget, vi bliver ved med. Kan du ikke lige klare et par måneder mere? Jeg tror, det er bedst for Line. Der er problemer nok med hende i forvejen, og jeg har virkelig ikke lyst til, at alt det her skal gå ud over hendes store dag.”

”Okay. Vi venter.”

Martin fór sammen, da han kunne høre sin far gå ud mod toilettet. Han rejste sig lydløst og skyndte sig tilbage mod værelset.

Christian

Han bandede indvendigt, da han med tunge, febrilske skridt gik ned ad gangen mod klasselokalet. En ting var, at Helle havde ringet hjem og meldt fra på grund af en hastesag. Det var han efterhånden vant til. Men at Line ikke var med, det var simpelthen for pinligt. Det var jo hende, det hele handlede om.

De havde aftalt at mødes derhjemme, så de kunne følges hen til skolen, men hun dukkede ikke op. Han ventede til længe efter allersidste øjeblik, mens irritationen og bekymringen kæmpede om ærespladsen i hans følelsesregister. Nu var han oven i købet sent på den, som om det ikke var slemt nok i forvejen.

Døren til 7.b. stod åben, og der var helt stille derinde. Satans. Han havde ellers håbet, at der ligesom i gamle dage var ventetid, fordi Grethe aldrig kunne få plapret færdig, men den nye klasselærer havde tilsyneladende en lidt mere tjekket tilgang til tidsplaner.

Hun stod ved katederet og hældte kaffe i et plastikkrus. Han genkendte hende med det samme. Det lyse pagehår, de blå øjne, den feminine krop og smilet, som brændte sig fast. Måske var det brændt lige så fast i hendes ansigt, som i hans hukommelse, for han havde svært ved at forestille sig, at hun kunne se rigtig vred ud.

Hun kiggede op og viste ingen tegn på genkendelse.

”Hej. Er du Lines far?” spurgte hun med den næsten velkendte stemme, som var lys og blød. Det måtte være udfordrende for hende at sætte sig i respekt hos en bunke 13-årige.

”Ja, Christian,” sagde han og rakte hånden frem. ”Undskyld, jeg er sent på den. Min kone blev forhindret i at komme, og Line er heller ikke med.”

Han overvejede at forklare med det samme, men håbede, han kunne slippe udenom. Det kunne han selvfølgelig ikke.

”Det var ærgerligt. Er Line syg igen?”

Igen? Christian studsede over ordvalget. Så vidt han kunne huske, havde Line ikke været hjemme siden den omgang roskildesyge, som ramte dem alle lige inden vinterferien. Og det var næsten to måneder siden.

”Hvis jeg skal være helt ærlig, aner jeg ikke, hvor hun er.”

Han tog imod det krus kaffe, hun rakte ham, og afslog tilbuddet om mælk og sukker. De satte sig over for hinanden ved de to borde, som var sat sammen i midten af lokalet. Hendes krus skvulpede over, da hun stillede det på bordet, og hun skyndte sig at tørre dråberne af med sit sweaterærme. Så kiggede hun forsigtigt op på ham med et ansigtsudtryk, der signalerede, at hun havde gjort i nælderne. De fnes begge to. Det lettede stemningen lidt.

”Har vi mødt hinanden før? Du virker bekendt,” sagde hun.

Måske var det den fælles forståelse for komikken i situationen, som satte hukommelsesmaskinen i omdrejninger hos hende.

”Hvis jeg ikke tager fejl, så havde vi en kort samtale nytårsmorgen.”

Hun rynkede brynene og så faktisk lidt bekymret ud. Som om hun skammede sig over noget. Så smilede hun igen.

”Det er dig med hunden og anorakken.”

”Anorakken?”

”Ja, altså, jeg kan bare huske, du havde sådan en anorak på, der var ret … bemærkelsesværdig.”

Han bandede indvendigt. Igen. Helle havde forsøgt at få ham til at smide den jakke ud i 10 år, men han havde insisteret på at beholde den. Det var først nu, det gik op for ham, at han virkelig måtte ligne en tumpe i den.

”Skyldig,” indrømmede han.

”Ja, jeg var vist ikke helt frisk den morgen, så jeg beklager, hvis jeg fik formuleret mig lidt fumlet.”

”Tænker du på det med skovskideren?” spurgte han og kunne godt høre, at samtalen tog en lidt for frisk drejning, situationen taget i betragtning. Men det føltes rart.

Katrine

Hun krympede sig og forsøgte at smile så naturligt som muligt. Tænk, at han kunne huske hendes skovskiderkommentar. På en måde var det vel smigrende.

”Ja, det var det, jeg tænkte på.”

Hun kunne mærke, at hun rødmede. Pis. Det var ellers gået så fint med de første tre forældresamtaler. Selvom det var virkelig grænseoverskridende at sidde der helt alene over for to gange forældre og et styks pubertetselev, fik hun alligevel fundet en maske frem, der mindede om en form for ansvarlig voksen.

”Bare rolig. Jeg synes, det er betryggende at vide, at min datter har fået en dansklærer med et bredt vokabular,” sagde han på kækt københavnerjysk.

De grinede igen.

”Ja, det er jo egentlig hende, vi skal tale om.”

”Det er det nemlig. Og hvis hun er bare halvt så meget humørbombe herovre, som hun er derhjemme, så er der sikkert rigeligt at diskutere.”

Katrine overvejede sit svar. På en måde havde hun lyst til at dække en smule over sandheden. Og der var måske ikke ligefrem nogen grund til at lufte teorien om systematisk pjækkeri. Men det kunne jo heller ikke hjælpe noget at male himlen alt for blå. Det ville virke mistænkeligt.

”Nu har jeg jo ikke haft klassen så længe, men det er tydeligt at mærke, at hun ikke rigtig trives. Socialt, altså.”

Hun holdt en pause for at teste, hvordan han samlede samtalen op. Det føltes forkert at tale om Line, når hun ikke var der, men allerede den første dag kunne Katrine mærke, at der var noget galt. Det var bare svært at sætte fingeren på, hvad det var. Hun var jo en pæn pige bag den hårde facade. Og dygtig. Meget dygtig. Alligevel passede hun så skævt ind i den ellers overraskende harmoniske klasse.

”Det havde jeg på fornemmelsen. Hun har heller aldrig veninder med hjemme mere. Jeg er bange for, at hun er begyndt at isolere sig. Det meste af tiden sidder hun bare på sit værelse med døren lukket. Jeg aner ikke, hvad hun laver.”

Han kiggede på hende, som om han håbede, at hun kunne løse en gåde. Det mørke, bølgede hår var faldet ned i panden på ham, og hun fik instinktivt lyst til at stryge det væk. Den idé gemte hun hurtigt af vejen igen.

”Noget af tiden går vist med at lave lektier, for selvom hendes deltagelse her i klassen ligger på et absolut minimum, så afleverer hun sine stile. Hun gør sig godt nok ikke så umage med at holde sig inden for opgavebeskrivelserne, men jeg må ærligt indrømme, at jeg aldrig før har mødt en elev i 7. klasse med så stort et talent for at skrive.”

Mens de rosende ord til de tidligere samtaler havde føltes en lille smule forceret, kom de helt naturligt her. Katrine havde stadig ikke rystet Lines seneste opgave af sig, hvor de skulle skrive en boganmeldelse. De fleste havde valgt Harry Potter, som var forårets store hit i klassen. Line havde valgt Tove Ditlevsen. Ikke et enkelt værk, men en samlet beskrivelse af hendes forfatterskab med tryk på problemerne omkring at passe ind i en verden, der gør ondt. Stilen virkede som et råb om hjælp, men Katrine havde svært ved at finde modet til at række ud mod pigen, som lignede en, der kunne brænde en udstrakt hånd med sit blik.

”Det er jeg glad for at høre. Hun har jo altid været dygtig i skolen, men jeg var faktisk lidt bekymret for, om hun slækkede på det, nu hvor hun har påtaget sig den der nye attitude.”

”Hvornår skete det? Altså hvornår begyndte hun at ændre sig?”

Hun kunne ikke bedømme, om hun overskred en grænse for, hvor meget hun måtte bore. Men hun var nysgerrig. Og det føltes, som om de personlige mure i den her samtale allerede var brudt mere ned, end de burde være.

”Det blev rigtig slemt, efter Helle, min kone, blev erklæret rask. Ja, jeg ved ikke, om du har fået det at vide fra nogle af de andre lærere, men hun har haft brystkræft, så vi havde en lang periode, hvor vi kæmpede for at få familielivet til at hænge sammen med kemobehandlinger og operation. Alt det tacklede Line egentlig nogenlunde okay. Hun var selvfølgelig bange og bekymret, og hun kunne reagere virkelig voldsomt på småting. Men det var først, da den værste fare var drevet over, at hendes vrede og frustration for alvor eksploderede. Og den har altså hængt ved. Jeg har svært ved at greje, hvad der helt præcist har udløst den. Måske er det bare, fordi hun er blevet teenager. Men jeg tror, det stikker dybere end det.”

”Det tror jeg, du har ret i. Og jeg vidste ikke det med hendes mor. Det er jeg ked af at høre.”

Katrine sendte en ukærlig tanke til sine kolleger på lærerværelset, som endnu en gang havde formået at interessere sig mere for strikkeopskrifter end for eleverne. Hvorfor fanden var der ikke nogen, der havde givet hende en ordentlig overlevering, så hun ikke kom til at sidde i en situation, hvor hun var uvidende om noget, der var så vigtigt? Måske var det, fordi hun var yngre end dem, at hun endnu ikke havde opgivet idéen om at være noget for eleverne. At gøre en forskel for dem og tage dem seriøst. Men hun kunne simpelthen ikke forstå, at nogle af hendes kolleger valgte at blive lærere, hvis de i bund og grund ikke gad lære deres elever ordentligt at kende.

Hun fik ondt af manden overfor. Han lignede en, der prøvede at udstråle overskud, men som i virkeligheden trængte til at blive pakket ind og varmet op. Selvom han var maskulint skåret, var der alligevel en blødhed over ham, som gjorde større indtryk på hende, end den burde.

De talte lidt videre om nogle mere generelle ting. Katrine havde fået en liste med de punkter, hun skulle nå at gennemgå om hver elev. Hun hadede den slags. Det var bare med til at sætte dem alle sammen i bås.

Da de var nået halvvejs gennem listen, kom de til det punkt, der omhandlede elevens skriftlige indsats.

”Jeg har jo allerede sagt det en gang før, men Line kan noget helt særligt med ord. Det virker, som om meget af det, hun brænder inde med socialt, kommer ud på skrift. Ved du, om hun skriver andre ting end stile?”

”Andre ting?”

”Ja, digte eller den slags?”

”Det ved jeg sgu ikke. Hvis hun gjorde, ville hun i hvert fald ikke sige det til mig. Hun vil sikkert hellere æde en levende dræbersnegl end at indrømme, at hun deler interessefelt med sin højtforagtede far,” grinede han stilfærdigt.

”Skriver du da digte?” spurgte hun og vidste nu, at hun helt sikkert var på vej ud af et samtalespor, som ikke hørte hjemme i klasselokalet.

”Nja, det har jeg gjort. I perioder. Jeg er journalist, men jeg har skrevet lidt af det hele. Forsøgt på det i hvert fald.”

”Jamen, det lyder da, som om hun ikke har det fra fremmede så?”

”Det kan man vel godt sige. Selvom hun behandler mig, som om jeg var en fremmed. Ja, undskyld, det er jo ikke din opgave at lege familiepsykolog, men jeg ved simpelthen ikke, hvad jeg skal gøre. Hun hader mig.”

Grinet var tørret helt væk nu, og lagene skrællet så meget af, at der kun var et næsten nøgent udtryk tilbage i hans ansigt.

”Det gør ikke noget. Jeg vil gerne lytte. Hvorfor tror du, hun hader dig?”

De fór begge sammen, da det bankede på døren. Det var Henning, matematiklæreren, der forsigtigt åbnede.

”Beklager afbrydelsen, men Christian, du skulle have været ovre hos mig til en snak for ti minutter siden, og der er ved at være kø uden for døren her.”

Fuck! Katrine var faretruende tæt på at råbe det ord, hun tænkte, da hun kiggede på sit armbåndsur. Det havde ellers været så tjekket, det hele, og nu havde hun fuldstændig glemt tiden.

”Det er jeg virkelig ked af. Det har trukket ud med samtalerne, så vi kom lidt sent i gang,” løj hun og vidste med det samme, at den ikke holdt i retten, for hun havde jo været ekstremt punktlig, hver gang hun sendte forældre og elever videre til Henning.

Det var lang tid siden, nogen havde fået hende til at slippe kontrollen. Måske var det farligt. Men det føltes godt på en sær og ukendt måde. Hun måtte hellere skynde sig at losse ham ud af sit klasseværelse, inden det gik helt galt.

Line

Hun skulle gå bagerst op ad kirkegulvet. Det var naturligt. Hun var den yngste pige i klassen, og de yngste skulle altid gå bagerst. Men det føltes næsten, som om det var noget, de andre havde planlagt. Et succesfuldt forsøg på at få hende til at føle sig endnu mere som en outsider.

Mie og Pernille havde ikke engang sagt hej, da de mødtes ude i våbenhuset. De sad bare og fnes, mens de hviskede ting til hinanden, som helt sikkert ikke ville være rare at høre. Line havde tænkt meget over, hvad der var gået galt. Hun vidste godt, at det ikke kun var deres skyld. At hun selv havde sagt lidt for mange stride ting til dem. Men hvis de var rigtige veninder, så ville de også kende hende godt nok til at vide, at hun ikke mente det. Ikke altid i hvert fald.

De havde ens, hvide kjoler på. Selvfølgelig. Line havde set modellen i det Lily-katalog, hendes far havde smidt foran hende en søndag morgen. Som om han nogensinde havde interesseret sig for konfirmationstøj. Han ville bare have, at hun skulle ligne alle de andre.

Da hun havde meddelt, at hun ville have sort tøj på, flippede han helt ud.

”Hvorfor skal alting være et oprør med dig?” spurgte han.

Hun havde svaret, at hun syntes, det var uretfærdigt, at drengene måtte få sort tøj på, når hun ikke måtte.

”Men Line, det er jo sådan, traditionen er,” sagde han.

”Jeg vil da skide på traditionen. I øvrigt er det også vildt kønsdiskriminerende, at du ved det,” råbte hun og løb op på værelset, hvor det føltes ekstra godt at smække med døren. Den blev først åbnet igen, da hendes mor kom hjem fra yoga og prøvede at glatte ud.

Det var endt med en middelvej. Hun fik lov til at få bukser på ligesom drengene. Men hvide bukser. Selvfølgelig fik hun sin menstruation dagen inden. Skide typisk og endnu en grund til, at det var åndssvagt med det hvide tøj. Godt, hun var begyndt at bruge tamponer. Så behøvede hun ikke at bekymre sig helt så meget om at bløde igennem.

Hun havde ikke vænnet sig til det endnu, selvom det næsten var et år siden, hun fik det røde. Vist nok som en af de første piger i klassen, selvom hun var den yngste. Mie og Pernille havde i hvert fald ikke fået det, dengang de stadig var veninder alle tre. Hendes bryster var også begyndt at vokse lidt for hurtigt. Det var mærkeligt, når nu hendes mors var så små. Dengang de stadig var der. Hun havde sikkert arvet det fra farmor. Line kunne huske, at farmor havde haft store, bløde bryster, som fladede helt ud det sidste stykke tid, hvor hun bare lå på ryggen i hospitalssengen.

Drengene i klassen var begyndt at kommentere på vokseværket, selvom hun forsøgte at skjule det bag de posede hættetrøjer. Det var sværere nu, hvor det var blevet forår. Hun havde også lagt mærke til, at pigerne gloede, når de tog bad i idræt. Derfor sørgede hun for at pjække, så tit hun kunne, men Thomsen var vist begyndt at lugte lunten, så hun skulle passe på.

De fik at vide, at de skulle stille op på række og gøre sig klar. De andre stod dreng og pige ved siden af hinanden hele vejen ned, men der var et ulige antal i klassen, så Line stod alene.