Prolog

Skriftet om mørke kræfter

Under udgravningen af munkeklosteret i Tokilbjerg fandt arkæologerne blandt andet et skrift med titlen ’Mørke Kræfter’. Det var formodentlig skrevet af munkeordenen Fakkelbrødrene. En del af det 700 år gamle dokument var ødelagt, men det lykkedes Tokilbjerg Egnsmuseum at genskabe nedenstående tekststykker:

Sjælens rejse efter døden

Når et menneske dør, vil sjælen blive skilt fra den jordiske krop. Sjælen drager videre hinsides denne verden for at møde den himmelske sandhed. Lyse sjæle flyver til Guds himmel, og mørke sjæle bliver til en af djævlens dæmoner.

Når døden er indtruffet, åbnes Porten, som forbinder den jordiske verden med den hinsides verden. Sjælen forstår, at tiden på denne jord er slut, og drages mod Porten.

Det kan hænde, at et menneskes sjæl ikke drages mod Porten, hvis sjælen har uafsluttede gøremål på denne jord, vi betræder. I disse ulykkelige tilfælde må den afdødes sjæl blive i den jordiske verden og vandre hvileløst omkring i evigheder. Kun en præst med … (teksten kan ikke genskabes) … ved bøn hjælpe den hvileløse sjæl videre til den anden side.

Hidkaldelse af en sjæl

En sjæl kan hidkaldes, når Porten er åben. En sjæl fra den anden side kan kontaktes i en cirkel af den hellige væske, der strømmer ... (teksten kunne ikke genskabes) ... modtages med Brødrenes Gyldne Kors i hånden og vil modtage befalinger, da sjælen er i vildrede.

Cirklen skal anlægges et helligt sted med … (teksten kunne ikke genskabes) ... kan medføre, at både lyse sjæle og mørke dæmoner passerer tilbage til det jordiske plan.

Kun erfarne og modstandsdygtige præster og munke må hidkalde afdødes sjæle. Unge munkeelever har ikke en fuldt udviklet sjæl og er derfor ikke i stand til at modstå den afdødes sjæl. I værste fald kan den unge munkeelev få skadet sin sjæl og blive sindssyg eller besat.

Resterne af det originale dokument er udstillet på Tokilbjerg Egnsmuseum.

1

Jeg prøver at tælle efter. Det må være fem dage siden, jeg sidst har haft mine øjne åbne. Siden lørdag aften på skolen, hvor jeg fik syre i dem, har mine øjne været bundet ind i en stram forbinding. Den læge, der dagligt ser på mine øjne, siger, at jeg kan genvinde synet, hvis jeg tager det med ro, men at vi må vente og se, hvordan det går. Jeg har virkelig ikke lyst til at være blind resten af mit liv.

Jeg flytter mig uroligt i sædet. Det føles allerede, som om jeg har ventet en evighed i dette venteværelse, men jeg ved faktisk ikke, hvad klokken er.

Snøft.

Hvad var det? Det lød som én, der snøftede. Jeg troede ellers, at jeg sad her alene.

Jeg er træt af at vente. Min mp3-afspiller ligger oppe på den hospitalsstue, hvor jeg har boet siden ulykken og sikkert også kommer til at bo lidt tid endnu. Når man ikke kan læse i et blad, se fjernsyn eller spille på mobilen, er der ikke meget andet at lave end at høre musik. Min mor har fundet nogle lydbøger på biblioteket, men det bliver også trættende at lytte til en, der læser op. Og så er der lige det problem, at jeg er fuldstændig lukket inde i min egen verden, når jeg hører musik eller bøger. I går lå jeg i hospitalssengen og hørte musik, da sygeplejersken kom med min frokost. Hun klappede mig på skulderen for at komme i kontakt med mig, og jeg blev så forskrækket, at jeg skreg op som en lille pige. Nu hører jeg kun meget lavt musik, så jeg stadig kan høre den knirkende lyd, når døren til min stue åbner.

Snøft.

Der var det igen. Jeg retter mig op i stolen og prøver at lytte mig til flere indtryk. Det er en af de store forskelle på høresansen og synssansen, har jeg opdaget. Hvis man ikke lige fik set, hvad der stod på tavlen, kan man altid kigge igen. Sådan er det ikke med lyde. Når jeg hører et snøft, kan jeg ikke lige spole tilbage og høre det igen. Lyden er forsvundet lige så hurtigt, som den kom, og hvis du ikke fik det hele med, er det bare ærgerligt.

Jeg sidder helt stille, og efter lidt tid kommer der endnu et snøft. Hvem mon det er? Det er en person, som helt sikkert kan se mig. Se den store, hvide forbinding, som sidder i en ring om mit hoved og dækker begge øjne. Jeg tør vædde med, at personen nedstirrer mig, vel vidende at jeg ikke kan se tilbage. Måske tænker personen på, hvad der er sket med mig, men tør ikke spørge.

- Hej! siger jeg og drejer hovedet i den retning, jeg tror, snøftet kom fra.

Jeg har flere gange undret mig over, hvorfor Thomas drejede hovedet mod mig, når vi talte sammen. Han er blind! Han kan alligevel ikke se mig. Men nu forstår jeg. Det er ikke for at lade, som om han kan se mig, men for at få hver en lille lyd med. Det er ikke de blinde øjne, man retter mod den, man taler med, det er ørerne.

Den anden person i venteværelset bevæger sig, kan jeg høre på stolens knirken, men personen siger stadig ikke noget. Jeg venter så længe, at jeg er helt sikker på, at personen ikke vil svare, før jeg siger:

- Jeg kan godt høre dig. Du er ikke lydløs!

Der går igen nogle sekunder, som kræver det virkelig stor tankevirksomhed at svare, før der kommer en lille bitte lyd. Det er ikke et rigtigt ord, og det er meget lavt. Nærmest et suk. Alligevel er det nok til at give mig et nyt billede af den ukendte person i mit hoved. Det lød som en pige. Måske er hun genert, eller også synes hun bare, at en 14-årig dreng med forbinding om hovedet og sår på begge hænder ikke er værd at tale til. Man kan aldrig vide med en pige.

Jeg gnider mine hænder mod hinanden. Det tog sygeplejersken flere timer at få glassplinterne ud af mine håndflader. Heldigvis har sårene lukket sig nu, så jeg ikke længere skal have hænderne bundet ind. Jeg må have lignet en halv mumie de første dage.

- Venter du også på psykologen? spørger jeg. Hvis hun skal tale med ham først, kan jeg jo sidde her for evigt.

- Um, svarer hun efter endnu en lang tænkepause. Ikke noget langt ord, men jeg begynder alligevel at danne mig et billede af, at hun er i nærheden af min egen alder. Hun er i hvert fald ikke 6 eller 22.

Hvor ville det være meget lettere, hvis jeg bare lige kunne løfte op i forbindingen og kigge på hende. Jeg kunne på et sekund se, om hun er sur, genert, glad eller ked af det. Et enkelt blik på hende og jeg ville vide, hvor gammel hun cirka er, og danne mig et udmærket indtryk af hende ud fra tøj, hår, måde at sidde på og hendes ting. Jeg kunne vurdere, om hun bare venter på en eller anden, eller om hun skal tale med psykologen, fordi begge hendes forældre er døde i et forfærdeligt trafikuheld.

Lige nu ved jeg ikke en skid, og hun har åbenbart ikke tænkt sig at gøre det let for mig.

- Hvad hedder du? spørger jeg og regner egentlig ikke med at få svar.

- Maja, mumler hun så lavt, at jeg næsten ikke kan høre det. Selvom hun kun siger sit navn, får hun det til at lyde som en undskyldning.

- Hej Maja, svarer jeg opmuntrende og håber ikke, at det lyder falskt. Jeg har ikke haft det store overskud de sidste dage, og hvis der er nogen, som har brug for opmuntring, er det vist mig. Jeg går i 7. klasse, og det bedste, jeg ved, er at spille fodbold, se film og spille PlayStation. Udsigten til at være blind resten af mit liv er ikke det mest opløftende, jeg kan komme i tanke om. Det er sikkert også derfor, at mine forældre synes, at jeg skal tale med en psykolog.

- Jeg hedder Sebastian. Hvis du undrer dig over forbindingen, så er det, fordi nogen kastede et glas syre i øjnene på mig. Måske bliver jeg blind. Ham lægen, Claus eller Niels eller hvad det nu er, han hedder, siger, at jeg måske får synet tilbage, men han er ikke sikker. Det er ikke så smart at få syre i øjnene, og der gik alt for lang tid, før det blev skyllet ud. Men vil du høre noget underligt? Det er ikke mere end et par uger siden, at jeg første gang mødte én, som er blind, og nu er jeg selv blind. Hvad er oddsene lige for det?

Jeg rabler bare derudad. Jeg aner ikke, om Maja overhovedet er interesseret i at høre om, hvordan Thomas begyndte i min klasse, og jeg blev sat til at hjælpe ham. Det føles bare rart at snakke med en, som ikke stiller alle mulige spørgsmål. Majas tavshed er så klart at foretrække frem for lægernes spørgsmål om, hvad der skete i ulykken, og mine forældre, som vil vide, hvad Thomas og jeg lavede på skolen den aften. Men jeg fortæller heller ikke Maja om det spøgelse, der terroriserede skolen og i særdeleshed mig. Selvom hun sikkert allerede synes, at jeg er underlig, så er der jo ingen grund til at udstille mig selv som komplet skør. At sige, at du tror på spøgelser, er den sikre vej til den lukkede afdeling, siger Thomas. Hvis du så tilmed påstår, at du kan se spøgelserne, bliver du med det samme stemplet som rablende sindssyg.

Pludselig går jeg i stå midt i en sætning. Jeg fornemmer noget. En bevægelse. Noget, der gled forbi ude i den ene side af mit synsfelt. Jeg har oplevet det nogle gange siden ulykken, men jeg bliver stadig lige målløs hver gang. Nu ser jeg det tydeligere. Det er en skygge, som Thomas kalder dem. Skyggen af et menneske. Det er ikke et levende menneske, som andre mennesker kan se. Skyggen er et spøgelse, en afdød persons sjæl, som stadig går rundt her på jorden. For almindelige mennesker er skyggerne usynlige, men Thomas har altid kunnet se dem, og af en eller anden grund er jeg nu også begyndt at se dem. Thomas har en teori om, at det må være, fordi der var en skygge i nærheden, da mine øjne blev blændet. Måske har min hjerne skiftet over på en anden synskanal?

Skyggen er ikke langt væk, og ud fra dens vuggende gang tror jeg, det er en kvinde. Men det er svært at sige, når det eneste, jeg kan se, er en lettere sløret silhuet af noget, der engang var et menneske. Det føles som at se under vand uden dykkerbriller, og jeg glemmer helt at trække vejret. Mon skyggedamen er klar over, at jeg kan se hende? Det virker ikke sådan. Hun bevæger sig bare lidt frem og tilbage, som venter hun på noget. Dette er den tydeligste af de fem skygger, jeg har set siden jeg blev blind. Måske er hun lige død?

- Har dine venner besøgt dig?

Shit. Var det skyggen, der talte til mig? Der går et øjeblik, før det går op for mig, at det er Maja. Hendes stemme er så lav og tynd, at den må være faretruende tæt på at knække.

- Nej, kun mine forældre og Thomas har været forbi. Måske kommer der nogen fra klassen senere, når mine øjne bliver lidt bedre, men det er ikke sikkert. De tror, jeg er skyld i alle ulykkerne på skolen.

Jeg tænker, at mit svar vil udløse en byge af spørgsmål, men Maja siger ikke noget. Det er, som om det ene spørgsmål hun stillede var alt, hvad hun kunne overkomme.

Skyggedamen bevæger sig langsomt forbi mig, og hvis jeg ville, kunne jeg række hånden ud og stikke den gennem hende. Jeg følger hendes bevægelse med hovedet, og Maja må for alvor tro, at jeg er tosset.

- Hvad med dig? Hvorfor er du her?’

Mit spørgsmål forsvinder ud i luften og bliver hængende der. Maja siger ikke noget, og et lille snøft er den eneste grund til, at jeg ved, at hun stadig er her. Imens er spøgelsesdamen forsvundet ud af mit synsfelt. Jeg kan ikke se skyggerne gennem vægge og døre, selvom skyggerne synes at kunne passere lige igennem de mest massive vægge.

- Jeg har også... problemer, svarer Maja til sidst. Hun lyder, som er hun tæt på gråd, og jeg fortryder, at jeg spurgte. Jeg skal lige til at komme med en udglattende bemærkning, da der ud af ingenting pludselig står en skygge lige foran mig. Jeg skubber mig så langt tilbage i sædet, jeg kan. Den er så tæt på mig, at jeg ikke kan se hele dens omrids. Er det skyggedamen, som er kommet tilbage? Jeg tror det ikke, for denne skygge bevæger sig i pludselige bevægelser. Så springer den ind i mig. Jeg udstøder et skrig og hopper op i sædet. Luften føles med det samme køligere, og jeg hiver efter vejret, mens mine arme fægter rundt i luften. Jeg rammer intet, men skyggen bevæger sig alligevel væk fra mig igen.

Det er en lille skygge, men den står meget klart for mine blinde øjne. Lige så tydeligt som spøgelsesdamen. Det må være skyggen fra et barn. Den bevæger sig igen, og det bekræfter bare min formodning. De andre skygger, jeg har set, nærmest svæver omkring, men på denne skygge kan jeg se benene piske frem og tilbage. Præcis som på de små drenge i skolegården, som altid løber og aldrig går i normalt tempo.

Så hører jeg en stemme, som jeg havde håbet aldrig mere at skulle høre.

- Der kan man se. Det er jo Sebastian. Jeg ser, at du stadig har problemer med øjnene.

2

Stemmen tilhører museumsdirektør Aksel Botved. Hans dybe og let hæse stemme giver mig gåsehud, og alle minderne vælter frem i mig om den aften på skolen, hvor vi prøvede at fjerne munken Håkons ånd. Hvorfor er Botved på hospitalet, i psykologens venteværelse?

- Har du også mistet evnen til at tale? spørger han.

- Hva ... hvad laver du her? fremstammer jeg.

- Nå, du genkender min stemme. Meget imponerende må jeg sige. Det havde jeg ikke regnet med.

Jeg er alt for paf til at sige noget som helst. Siden jeg vågnede op i en hospitalsseng med mine øjne bundet ind, har jeg brugt de fleste af mine kræfter på at vænne mig til mit nye handicap. Det føles, som skal jeg lære alt fra bunden. Selv enkle ting, som at spise eller at gå på toilettet, er blevet forvandlet til komplicerede opgaver. Men lyden af museumsdirektørens stemme får det hele til at komme tilbage. Hvordan Håkon angreb os, at Botved låste os inde i fysiklokalet og derefter bad Håkon dræbe os, og hvordan vi til sidst fik gjort det af med den ondskabsfulde ånd i en kamp, der kostede mig synet.

- Der er jo ingen tvivl om, at jeg skylder dig en stor tak, siger Botved tilfreds.

Jeg behøver ikke mine øjne for at fornemme, at han står med sin tunge krop lige foran mig. Hvad kan han finde på denne gang?

- Tak? svarer jeg. - Du låste os inde! Vi kunne være blevet dræbt!

- Ah, Sebastian. Mon dog? Du ser da ud til at være temmelig meget i live. Det er faktisk lige præcis det, jeg er kommet for at tale med dig om.

- Er du kommet for at tale med mig? spørger jeg vantro.

- Ja, er det så underligt? Du var vidne til en historisk begivenhed. Du stod ansigt til ansigt med Fakkelbrødrenes ånd. Men fortæl mig, hvordan I klarede den.

- Men … men …

Jeg kan slet ikke samle mine tanker. Hvem har fortalt ham, hvor han kan finde mig? Har han talt med lægen, eller er det sygeplejersken oppe fra gangen, eller mine forældre?

- Lad mig hjælpe din hukommelse på vej, siger Botved. - Du havde skjoldet fra Fakkelbrødrenes Kors. Det må have skjulte kræfter, men hvilke? Jeg har stadig ikke helt forstået, hvordan du fik dem udløst, men dig og din ven beviste med al tydelighed, at den åndelige verden er meget virkelig. Nu er skjoldet og korset heldigvis samlet igen, så jeg kan komme videre med min forskning. Men hvordan gjorde du?

- Du kan stikke dit kors og din forskning skråt op! Jeg er blind!

- Tag det ikke så tungt. I har været en stor hjælp. Takket være jer er jeg nu helt sikker i min sag. Munkene fik virkelig hjælp fra efterlivet, som skrønen beskriver. Dette bliver mit gennembrud som historiker. Nu er de færdige med at grine af mig.

- Men du løj for os! Du sagde, at du ville hjælpe med at fjerne spøgelset, men du snød os.

Mens jeg siger det, ser jeg først den lille skyggedreng løbe gennem lokalet, og kort efter kommer skyggedamen i et mere roligt tempo. Det er underligt med disse to skygger. De andre, jeg har set, bevæger sig sløvt rundt i den samme rute igen og igen, men disse to ser ud til at have deres egen vilje. Måske hører de sammen?

- Du ved ikke, hvad du taler om, lille ven. Du får det til at lyde, som om det hele er min skyld.

- Det er din skyld, hvis jeg bliver blind! Du slipper ikke godt fra det her, råber jeg, og mærker straks smerten stråle under forbindingen. Lægen sagde, at jeg skulle tage det med ro, men det er ikke let, når Botved dukker op.

- Jeg slipper fint fra det. Hør her. Mens du har ligget på hospitalet, har jeg talt med skolen og politiet, ja, selv din far har jeg talt med. Og jeg fortalte dem, at jeg var blevet kontaktet af en lærer på skolen, hende Marlene, om, at der var spøgelser på skolen. Så jeg mødes med hende lørdag aften, fordi emnet interesserer mig. Jeg vidste ikke, at hun ville tage to børn med. Alligevel lytter jeg til jeres meget fantasifulde historie, men beder jer så om at tage hjem, for der er ikke noget, jeg kan gøre. Jeg er en seriøs videnskabsmand, ikke en heksedoktor, og vil ikke spilde mere tid på denne tåbelige historie.

- Marlene kan fortælle, hvad der virkelig skete, mumler jeg.

- Har du ikke hørt det? Marlene har det ikke så godt. Hun var nok ikke så åbensindet, som hun selv troede. Det sidste, jeg har hørt, er, at hun har sagt sit job op med øjeblikkelig virkning og er rejst til København. Jeg tror helt ærlig ikke, at du kommer til at se hende mere. Men det er selvfølgelig heller ikke rart at blive trukket hen ad gulvet af et spøgelse.

Jeg havde godt hørt, at Marlene ikke var på skolen længere, men at høre Botveds version af historien får mit sidste håb om retfærdighed til at forsvinde. I dagene efter ulykken havde jeg nok regnet med, at han ville blive stillet til ansvar for det, der skete på skolen, ligesom når jeg bliver kaldt op på inspektørens kontor. Men Botved er verdensmester i at fordreje sandheden, så den passer ind i hans kram, og ingen tror på 7. klasses drenge. Jeg har lyst til at græde.

- Du kan ikke blive ved med at lyve. Nogen vil opdage det, siger jeg lavt.

- Nej, ingen opdager noget, Sebastian, siger Botved sammenbidt. Han må have taget sit hoved tæt på mit, for det er nærmest en hvisken, da han fortsætter: - Og hvis ikke du holder din mund lukket, bliver det hele meget værre for dig selv. Gå du ind og tal med psykologen om, hvor irriterende det er at være blind, men du holder din kæft med, hvad der skete på skolen. Både skolen, dine forældre og politiet har fået en version af, hvad der skete, som de tror på. Det skal du ikke forsøge at lave om på. Er det forstået?

De to skygger er tilbage. De står tæt sammen, ikke langt væk. Det virker, som står de henne i hjørnet af lokalet og venter. Eller lytter. Broder Håkons spøgelse kunne sagtens høre de ting, som Botved råbte til ham, og han reagerede på dem. Mon alle skygger går rundt og lytter til, hvad vi mennesker siger?’

- Jeg sagde, er det forstået? gentager Botved vredt.

- Hvad med hende der sidder der? Hun kan fortælle, at du har truet mig.

Jeg peger i retning af Maja.

- Ha, med de forbindinger hun har, tror jeg næsten, hun er mindre troværdig end dig.

Hvilke forbindinger? Og hvorfor siger Maja slet ikke noget? Hvad er der galt med hende? Det kan ikke være rart for hende at høre Botved tale sådan om hende, nærmest som om hun ikke er til stede. Jeg skal lige til at sige noget, da den lille spøgelsesdreng igen bevæger sig. Den tager to skridt og hopper så nærmest frem. Jeg kan høre en lille lyd fra Maja, og jeg er sikker på, at skyggedrengen er samme sted som Maja. Den gjorde det samme med mig, og jeg fik den væk, men Maja kan ikke se, hvad det er. Hun føler nok bare noget ubehageligt og tror måske, at hun er ved at blive syg.

Botved siger et eller andet, men jeg hører ikke ordene. Jeg stirrer på de to skygger. Den store skygge, damen, er nu henne ved drengen, og det ser ud, som om hun trækker i ham, men det er svært at se, når man kun kan se deres omrids. Drengen slår ud efter hende, damen trækker sig tilbage, og drengen sætter sig.

Det hele er gået så hurtigt, at jeg ikke har nået andet end at rykke mig ud på kanten af sædet.

- Hva...hva... hvad sker der? hører jeg en pige skrige lige foran mig, præcis samtidig med at drengen igen springer op. Jeg kan slet ikke finde ud af, hvad der sker. Stemmen kommer derfra, hvor jeg kan se drengen, men stemmen tilhører Maja.

- Hvor er jeg? skriger Maja igen, og jeg kan høre, at hun tramper rundt i lokalet. Men jeg kan også se drengens skygge, præcis der hvor hun går. Han må være inde i hende eller i hvert fald meget tæt på hende. Er det en eller anden joke, som spøgelser laver med mennesker?

- Sæt dig ned!

Denne gang er det Botved, som taler. Pudsigt nok virker det, og jeg kan se på skyggen, at Maja sætter sig.

- Sikken et galehus, mumler Botved og en dør smækker. Så er der helt stille, på nær Maja som snøfter med korte mellemrum.

- Gik han? spørger jeg forsigtigt.

- Han gik! Han gik! skriger Maja uden varsel og springer op igen.

Foran mig begynder skyggen at springe op og ned. Dunk, dunk, dunk, siger det, hver gang Majas fødder rammer gulvet.

- Se mig, jeg kan hoppe. Jeg hopper. Hoppe, hoppe, hoppe, råber Maja, og jeg har meget svært ved at tro, at dette er den samme pige, som dårligt turde sige sit navn for et øjeblik siden. Jeg har taget hænderne op foran mig, for jeg er slet ikke tryg ved denne sammenblanding af Maja og skyggedrengen. Den anden skygge står stille ovre i hjørnet. Hun er måske også overrasket over denne udvikling? Jeg bliver nødt til at tale med Thomas om det her. Han må vide, om dette er normalt.

- Hvad sker der her?

Et øjeblik tror jeg, at det er Botved, som er kommet tilbage, men stemmen er en anden. Den tilhører ganske vist en voksen mand, men, modsat Botved, er tonen i denne mands stemme mere rund og behagelig. Han lyder faktisk, som om han bryder sig om andre mennesker. Jeg kan med det samme lide ham.

- Hun gik pludselig amok, svarer jeg. Maja er vist trådt op på en stol eller et bord og hopper så ned igen. Jeg ser skyggens bevægelse og hører lyden af skosåler, der klasker mod gulvet.

- Jeg går amok, råber Maja og griner voldsomt. Noget falder på gulvet, men jeg ved ikke, hvad det er.

- Maja, fald lige ned, siger manden myndigt, men venligt.

- Du bestemmer ikke over mig, svarer Maja trodsigt.

- Jeg går ud fra, at du er Sebastian, siger manden upåvirket af Majas råben.

- Ja, svarer jeg og håber, at han samtidig fortæller, hvem han selv er.

- Jeg er kommet lidt bagud. Jeg håber, det er i orden med dig, hvis jeg lige taler med Maja først.

- Det er nok bedst.

- Der kan sagtens gå en halv time eller mere, men bare vent her.

- Ok, mumler jeg.

Manden får med besvær Maja med sig, og jeg synker ned i stolen. Jeg aner ikke, hvad klokken er, eller hvornår der er gået en halv time. Og hvor skulle jeg gå hen? Jeg er en blind dreng på et stort hospital. Jeg er lige så hjælpeløs som en baby.

Ovre i hjørnet begynder skyggedamen at røre på sig. Hun glider langsomt gennem lokalet og forsvinder samme vej som manden og Maja. Endelig er jeg alene. Alene i mørket. Mine øjne gør ondt, og jeg føler gråden presse sig på. Jeg har ikke lyst til at være blind resten af mit liv.

3

Samtalen med psykologen må have taget hårdere på mig, end jeg lige havde regnet med. Da en portør har fulgt mig tilbage til min stue, går der ikke længe, før frokosten kommer. Jeg får rugbrød og en skål med kyllingesalat. Der er også nogle gulerødder, som jeg ikke gider spise.

Jeg er åbenbart døset hen efter frokosten. Med mine konstant lukkede øjne bag forbindingerne er søvn blevet en flydende ting. Når alt er mørkt, kommer søvnen bare mere naturligt, og i øvrigt har jeg ikke meget andet at lave. Jeg vågner ved, at døren flyver op og banker mod væggen med et brag.

- Er du herinde, Sebastian?

- Hej Thomas, svarer jeg omtåget og sætter mig op i hospitalssengen.

- Jeg tænkte nok, at du lå her og fedede den. Men nu kan du godt stå op. Jeg har en gave med til dig!

- Jeg er oppe, svarer jeg og svinger benene ud over sengekanten. - Du kan tage lænestolen, hvis du kan finde den.

- Åh, hold kæft, griner Thomas. Han smækker døren i, og på klak-lydene kan jeg høre, at han med sin stok svingende foran sig, finder vej gennem stuen og sætter sig i den alt andet end behagelige lænestol. Jeg har enestue. Jeg har ingen anelse om, hvordan den ser ud, men jeg ved, at sengen står ud fra væggen i midten af det aflange rum. Herfra kan jeg enten tage tre skridt hen mod vinduet, hvor lænestolen står, eller to skridt den anden vej, hvor døren til toilettet er. Langs væggen mod vinduet er der en lav reol, hvor jeg har mine få ting liggende, så jeg let kan finde dem. Min stue ligger vist på tredje sal, og min far nævnte noget om en god udsigt, da de var på besøg i går, men med den tavshed der opstod efterfølgende, vil jeg tro, at min mor har givet ham århundredets dræberblik. Hvilken trøst er det for en blind, at han har en god udsigt?

Den sidste uge har helt sikkert ikke været let for mine forældre. Først kom jeg i problemer i skolen, og så kom jeg ud for en ulykke, som sikkert efterlader mig blind. Men de har ikke forstået noget som helst. De tror, at det hele er min skyld. De tror, at jeg har begået hærværk på skolen, og at det er min egen skyld, at jeg fik syre i øjnene. De siger det ikke, men deres måde at tale på, og alt det de ikke siger, fortæller mig, at de er dybt skuffet over mig.

Thomas fortalte mig det hele første gang, han besøgte mig. Jeg kan ikke selv huske noget af det. Jeg besvimede, lige efter vi havde klaret Håkon i fysiklokalet. Thomas indrømmede, at han var mega bange for, at jeg var død i starten, men så fik han en smule liv i mig. Jeg skreg af smerte, indtil jeg besvimede igen. Vores bibliotekar, Marlene, som gemte sig under lærerbordet under hele kampen, var ikke til meget hjælp. Thomas sagde, at hun sad og sagde uforståelige sætninger, lige indtil døren til fysiklokalet blev åbnet udefra. Det var Botved, og han havde kun sagt en enkelt ting, inden han gik.

- Måske skulle I ringe efter en ambulance.

Thomas måtte holde fast i Marlenes arm, indtil hun lovede at ringe efter en ambulance. Han var ikke helt sikker på, at hun ville gøre det, men efter hvad der virkede som en evighed på ham, var den kommet. Marlene havde han ikke set mere til. Thomas kørte med mig på hospitalet, hvor hans plejefar hentede ham senere, mens jeg var i behandling på øjenafdelingen. Der blev også ringet efter mine forældre. De endte med at sidde i et venteværelse og vente på svar fra lægen hele natten.

De første dage på hospitalet står noget uklart for mig, fordi jeg fik en masse smertestillende og beroligende medicin, men enkelte ting husker jeg tydeligt.

Jeg husker, at Thomas var på besøg, den første gang jeg så en skygge.

Og så husker jeg den samtale, jeg havde med mine forældre i mandags, to dage efter ulykken. De lod mig ikke engang fortælle min egen version. Min far talte som altid mest, når der er alvorlige emner på programmet.

- Vi har talt med skoleinspektøren og med museumsdirektøren. Jeg tror ikke, at der kommer en sag ud af det. Jeg synes, de har været meget overbærende i forhold til omfanget af skader på fysiklokalet. Vi har set billeder.

- Overbærende? svarede jeg.

- Det hænger jo nok sammen med, at du er kommet så alvorligt til skade. Pengene for udbedring af skaderne tænker vi ikke på nu. Måske bliver det en forsikringssag. Nu skal du bare komme dig bedst muligt.

- Hvordan overbærende? Det var jo ikke vores skyld.

- Du skal ikke prøve at bortforklare dette, svarede min far, og jeg kunne høre raseriet i hans stemme, selvom han forsøgte at undertrykke det.

- Men … men, vi skulle fjerne et spøgelse. Botved skulle hjælpe. Det er hans skyld. Han fik det til at angribe os!

- Nej, Sebastian. Det er ikke hans skyld. Jeg har talt med museumsdirektøren, og han fortalte mig om din interesse for spøgelser, men det må slutte nu. Vi har set billederne af fysiklokalet, efter at du var i gang. Vi gider ikke høre flere historier om spøgelser.

Jeg var virkelig lamslået i flere minutter, hvor jeg ikke sagde noget. Til sidst spurgte min mor, om jeg var okay. Det svarede jeg ikke på.

- Hvad med Marlene. Skolebibliotekaren. Har I talt med hende?

- Jeg ved ikke, hvordan hun er involveret, men skoleinspektøren sagde, at hun har opsagt sin stilling og ikke kommer tilbage mere.

- Og Thomas?

- En blind dreng? Du slæber en blind dreng med ind på skolen en lørdag aften. Nej, jeg har ikke talt med Thomas om dette emne, og jeg har heller ikke tænkt mig at gøre det.

Mine øjne smertede, mens min far talte. Men det var ingenting imod den smerte, jeg følte i maven over, at min egne forældre troede, at jeg havde begået hærværk på skolen. Mine forældre troede, jeg var kriminel og en løgner. De troede på de andres ord frem for mit.

Siden har jeg stort set ikke talt til mine forældre. Derfor gør det mig bare endnu mere glad, at Thomas er kommet på besøg.

- Hvad har du med til mig? spørger jeg Thomas og kan ikke lade være med at være en smule nysgerrig.

- Et pornoblad.

Jeg når ikke at svare, før Thomas slår en gevaldig latter op. Så siger han:

- Tosse, det er en gave. Du må selv pakke den op. Lad mig nu lige få tøjet af.

- Det er bare godt at se dig, eller hvad det nu hedder. Men godt du kom. Der er noget, jeg skal snakke med dig om. Jeg havde en ret underlig oplevelse i formiddags. Eller flere faktisk.

- Hvis det er noget med en fræk drøm, vil jeg ikke høre det, svarer Thomas. Han er åbenbart i godt humør i dag, eller også vil han bare prøve at muntre mig lidt op. Uanset hvad sætter jeg pris på det.

- Bare rolig, svarer jeg. - Jeg drømmer stadig kun om endeløse mørke gange og alle mulige sindssyge ting, der vælter ud af skabe for at æde mig.

- Klart. Men nu har jeg noget nyt, du kan bryde dit hoved med. Din gave. Grib.

Jeg rækker instinktivt hænderne frem for at gribe og mærker noget hårdt ramme min ene hånd. Gaven flyver videre og lander i dynen ved siden af mig, hvor jeg let finder den. Den er lang og tynd og pakket ind i noget fedtet papir.

- Jeg har selv pakket den ind. Jeg tror, det er i avispapir, men du er nok ligeglad, tænkte jeg.

- Du kan få job i et stormagasin til jul, svarer jeg og flår papir og bunker af klisterbånd af. Indeni er der nogle glatte rør, som på en eller anden måde hænger sammen. Thomas bekræfter, hvad jeg allerede selv har regnet ud:

- Det er en blindestok. I den ene ende sidder en lille knop. Den skal ned mod gulvet. Hold i den anden ende og kast resten ud i luften, så samler den sig selv.

Jeg har set, hvordan Thomas samler sin stok, så det lykkes mig i første forsøg at få foldet stokken ud. Jeg svinger den foran mig og rammer reolen.

- Prøv at gå en tur med den, opfordrer Thomas.

Jeg hopper ned på gulvet og prøver at gå frem med stokken svingende foran mig. Den rammer noget hårdt, som må være væggen. Så drejer jeg mig rundt og går langs væggen, så stokken ved hvert sving lige rammer den. Efter nogle skridt rammer stokken også noget foran mig.