Erobrerne

Kåre Bluitgen

(Personliste og oversigt over mexicanske guder bagerst)

Hvis vores død savner mening, savnede vores liv det også.

(Octavio Paz, mexicansk forfatter)

1

Skal mit hjerte dø bort

som blomster, der visner?

Skal en dag mit navn være intet?

Mit minde intet på jorden?

Kunne det i det mindste bestå som blomster, som sange!

Hvad skal mit hjerte gøre for at leve?

Ak! Vor gang på jorden er kun til intet!

(Gammelt mexicansk digt)

México-Tenochtitlán, 11. marts 1519

Langt, langt ude fortager mørket sig.

Fra toppen af Det store Tempel er kejser Moctezuma den første, der aner den orange stribe. Med vældig kraft skubber lyset på sine skuldre mørket opad, himmel og jord adskilles. Som hvide dun blafrer lyset i sprækken, så rejser guldskiven sig og blænder kejseren.

En ny dag er født, solen skubbes atter over himlen. Der blæses i konkylierne, til deres langstrakte toner slipper solen sit tag i bjergene som en navlestreng, der langsomt skæres over. Borte er mørket med dets uhyrer og dæmoner, med dets trussel om at gøre alt til intet.

Byen México-Tenochtitlán vågner. Kanoer lastet med varer ankommer fra alle sider, pludselig bliver søen levende. Bærerne småløber krumbøjede over dæmningerne i deres slidte sandaler med byrden på ryggen og bæreremmen om panden. Kalkuner med sammenbundne ben, majs, kakaobønner, kobberøkser, trækul, tobak og blomster. Krigsfangerne går selv. Unge mænd i lange rækker med hjerter, der banker heftigt for at leve i den tid, der endnu er tilbage.

Kejser Moctezuma bliver siddende på toppen af pyramiden. Hans rige strækker sig fra kyst til kyst, og netop fra den kyst, hvor solen slap fri af underverdenen, kommer rygterne. På hans forfædres tid herskede Quetzalcoatl, den fjerklædte slangegud. Men nattehimlens gud fordrev ham med sin sorte magi, og den lyse Quetzalcoatl sejlede over havet i øst på en flåde af sammenvævede slanger. Nu er han vendt tilbage sammen med flere guder.

Rygterne kommer med Moctezumas skatteopkrævere, med handelsmændene, der vandrer i månedsvis. Bjerge er blevet set bevæge sig ude på havet, de har tårne med blafrende vinger og om bord er hvide mænd med skæg. Men taler rygterne sandt? Er hans embedsperiode slut? Er han kejseren, der skal overdrage verdenen til guderne? Eller er det blot mægtige røvere på plyndringstogt? Eller er der ingen?

Luften bliver varm omkring Moctezuma. Han stirrer den vej, rygterne kommer fra, hans blik standses af Iztaccíhuatl og Popocatépetl, de to store vulkaner dækket af pinjeskove og evig sne øverst. Hvad skal der ske med hans folk, mexicanerne, hvad skal der ske med menneskene? Han rejser sig, og pludselig synes brisen kold. Den fanger hans fjerprydelse, de lange grønne quetzal-fjer bøjer sig. Så går han ned ad pyramidens stejle trin.

Kejser Moctezuma spadserer gennem sin blomsterhave, men han glædes ikke over blomsterne eller springvandene. Ikke engang fuglene i den zoologiske have kan opmuntre ham, og han ænser ikke, at folk kaster sig til jorden, som han kommer frem, bukker sig for herskeren klædt i fjer; grønne, guldskinnende, turkis og skrigende gule fra de imponerende papegøjer. Hvor længe endnu er han hersker?

I dag springer kejseren morgenmåltidet over. De bringer ham søens hvide fisk med rød peber, salamandre og majsbrød farseret med insekter og duelever, men han kikker blot på retterne med et blik, der intet ser. Han ser ind i fremtiden, han anstrenger sig, han prøver. Præsterne har været hos ham for at udlægge varsler. En kanin er løbet ind i et hus. Et skrig er hørt i bjergene, et nattens skrig. En dag vender Quetzalcoatl tilbage, verdens gang er allerede fastlagt, og der er intet at gøre ved den. Men er det nu?

Solen står i zenit, den får hele søen omkring byen til at skinne som en finthamret sølvplade. Fra nu af vil solen glide mod mørket, måske for altid. Engang herskede tusmørket. Men en lille spedalsk gud ofrede sig, kastede sig på et bål og steg op forvandlet til solen. Men den nye sol var ubevægelig. Så ofrede andre guder sig, og solen fik liv, den begyndte at vandre over himlen. Det gør den igen i dag, men den må have næring til i morgen. Altid må den næres.

De handlende i México-Tenochtitlán har for et øjeblik indstillet deres handel. De står langs hovedgaden sammen med skoleeleverne og slaverne. De står tæt og de misser med øjnene, men de er helt stille. Ned gennem gaden kommer en procession, en række unge mænd klædt, som var de guder, i fuglefjer og guldsmykker. De bærer alle en krone af hvide dun. Det er krigsfangerne. Ved deres side går de mexicanske soldater, der tog dem til fange. De er som fædre og sønner. Krigen har lænket dem sammen. Nu skal de skilles, men kun for at møde hinanden igen. "Min elskede søn," siger soldaten. "Min højtærede far," siger fangen.

Så bliver der ikke sagt mere, og de defilerer forbi kejser Moctezuma. Han betragter dem stille, tæller dem og håber, der er nok.

I en lidt søvndrukken gangart bevæger fangerne sig op ad pyramidens trapper. Som skulle de gå helt til himlen, disse sendebude til guderne. Solen blænder de tusinde øjne, der langsomt hæves mod pyramidens top. På toppen venter præsterne. De er helt dækkede af sorte klæder, kun hovederne stikker frem med det lange, viltre hår, der aldrig er blevet klippet. Den første, krigsfangen, sendebuddet, følges hen til offerstenen. Han lægger sig på ryggen og fire præster griber fat om hans ankler og håndled, og hans blik har allerede foretaget den rejse, han nu skal ud på, han stirrer sig blind i solen.

Så lyder konkylietrompeterne. En femte præst løfter sin hånd. Den knuger om en kniv af obsidian, det skarpe vulkanske glas. Så hugger han den i brystet på offeret, og de fire, der holder ham, er ved at blive kastet omkuld af hans voldsomme spjæt. Kniven trænger ind lige under venstre brystvorte, og præsten vrider og presser den ned gennem brystkassen, det kvaser og sprøjter med blod, og så roder han med sin frie hånd efter det bankende hjerte. Endnu inden det voldsomme brøl har fortabt sig, rækker præsten det udflåede hjerte mod solen, det pulser og sprøjter endnu, hektisk og blodrødt.

Solen har fået sit offer, er han tilfreds, vil han genopstå i morgen.

Moctezuma tillader sig et lille måltid. Han holder en kortfattet rådslagning med tilrejsende caciquer, og han udsteder et par befalinger. Så murer han sig igen inde i sig selv sammen med tvivlen.

Er Quetzalcoatl vendt tilbage? Vil guderne give ham et tegn? Vil rygtet ude fra havet pludselig en dag stå foran ham, og hvad vil det kræve af ham? Alt?

Han må samle mod.

2

Guld og ære trives ikke i samme sæk.

(Spansk ordsprog)

Grijalva-flodens munding, 12. marts 1519

Bag ham står solen op.

Foran sig har han rejst korset. Bag ham er Atlanterhavet, foran ham ligger fremtiden. Hernán Cortés står i strandkanten og solens første stråler får mangrovejunglens løv til at skinne som guld. På guldbladene sitrer korsets skygge.

Bag palmerne står krigerne. De er malede i ansigterne, de fleste sorte, men andre røde og hvide, de bærer fjerprydelser og i hænderne har de sten og buer og pile. Det er en stille morgen. Ud for kysten ligger de elleve skibe, kaptajn Cortés er rejst ud fra Cuba med, men floden er for lav til, at de kan gå ind her. I stedet har de taget en af kanonerne med sig i land. Præsten holder en stille messe, Hernán Cortés fjerner ikke blikket fra rækken af krigere inden for et pileskuds afstand. De er mange. Langt de fleste må være skjult af vegetationen, men tusind er de. Han kniber øjnene sammen for at skelne deres officerer, bærer de guldsmykker?

Han har netop gjort mandtal over sin egen styrke. Fem hundrede og otte soldater, langt de fleste catalanere, andalusiere og baskere. Men også professionelle soldater fra Italien og Portugal. Dertil kommer sømændene, godt hundrede i alt. Plus toogtredive armbrøstskytter og tretten musketerer med hagebøsser. Og ti malmkanoner, fire falkoneter, seksten heste, nogle store hunde og kasser fulde af lunter, krudt og kugler. Men han bringer mere med sig. Beslutsomheden. Et sted bag de malede ansigter ligger Landet af Guld. Han ved det, to skridt inde i dette nye land er der ingen tvivl, han kan mærke det i hele kroppen. Det er her. Et sted inde i mangrovesumpene, måske. Han har drømt om guldet. Han har set det, og han er ikke i tvivl om, at det er det virkelige guld, han har set. Han har ladt sin kone tilbage i Cuba, for han måtte søge. Cubas guvernør, Diego Velázquez, er hans herre, men Hernán Cortés stirrer mod den tætte mur af fjender, herude er man sin egen herre, for kongen og Gud bøjer han sig, ikke for andre.

Der er lyden af metal mod metal, når soldaterne i rustningerne skifter vægten fra det ene ben til det andet. Der er en enkelt fugl, der basker bort med et advarselsskrig, men først og fremmest er der stilhed. Messen er slut. Præsten puster lyset ud.

En enkelt dråbe sved rutsjer ned over Hernán Cortés' kind og løber ind i skægget. Han er ikke den første spanier på denne strand. For et år siden gik Juan de Grijalva i land her med sine mænd. Seksoghalvtreds af dem efterlod han sig på stranden, i lang tid var bølgerne røde, indtil al blodet var visket bort, indtil floden, som folkene her kalder Tabasco, havde fortyndet det til intet.

Sådan vil det ikke gå ham.

De har tilbragt natten på skibene. Korset står der endnu, et godt varsel. I det første sollys sættes de små både i vandet. Forsigtigt, for ikke at vægten af kanonerne skal få dem til at kæntre. Så bliver der grebet om årerne, alle kræfter lægges i for at nå op ad floden og angribe tabascanernes hær bagfra.

Snesevis af kanoer møder dem. De er hurtigere, og en regn af pile slår ned i bådene, preller med smæld af på rustningerne. Så affyrer kanonererne deres våben. Kanoer splintres, skrig af smerte, og endnu en gang trækkes der røde striber i flodens grumsede vand. Hernán Cortés råber ordrer gennem larmen, på land trænger fodfolket frem mod tabascanernes palisader. Blandet med bragene fra kanonerne rejser krigens musik sig. Trommer, hurtigere og hurtigere, opildnende. På den anden side konkylietrompeter, hæst stønnende, klagende. I tæt formation angriber tabascanerne med sænkede lanser, lange og spidse, men ikke lange nok til at nå bøsseskytterne. Tabascanerne har tykke bomuldsdragter på for at fange pilene, så de ikke trænger så dybt ind, men de er fuldstændig virkningsløse over for den kraft, armbrøstskytterne sender deres pile med jernspidser af sted med.

Hernán Cortés hopper ud i floden, hans støvle sluges af mudderet, og han kæmper sig ind tynget af panseret. Et øjeblik viger delingen på stranden for angrebet, skulder ved skulder hugger tabascanerne sig ind på dem med deres tohåndssværd. "Landet af Guld!" råber han, og hans soldater kæmper igen som vanvittige, for deres kaptajns drøm har de forladt deres børn og koner og elskerinder, og det er alt for tidligt at dø nu. Som gladiatorer svinger de sværdene, en enkelt rammes af en pil i øret og styrter brølende om, men de andre får drevet tabascanerne tilbage, ind i sumpene.

De forfølger dem, til de når nogle små templer. Sveden løber ned over Hernán Cortés' ansigt, men han tager ikke hjelmen af, forpustet går han hen til et kapoktræ og snitter tre mærker i det med sit sværd. Så vender han sig og råber: "I Karl den Femtes navn, dette land er hans!"

De svarer ham med råb, folkene, de er smurt ind i blod og han ved, at i dette øjeblik elsker de ham, han skal indløse deres drømme i dette nye land, Ny Spanien. Det land, han netop har taget i besiddelse for sin konge. En konge langt, langt borte, længere borte end guvernør Velázquez i Cuba, så langt borte, at hans stedfortræder må påtage sig det fulde ansvar. Det gør Hernán Cortés gerne.

Stilheden har lagt sig igen, denne stilhed, der ikke forstyrres af bølgeslag mod stranden eller fugle, der toppes. Præsten har velsignet landet og kongens notar, Diego de Godoy, har bogført kaptajn Cortés' ord. Gud og retten er på Hernán Cortés' side.

Han tager ikke rustningen af om natten. Han har bidt sig fast, det Grijalva ikke formåede. Men hvor stort er landet? Vil han møde fjender, der har jern? Måske endda krudt? Måske våben, ingen europæer eller araber kender til? Hvor skal han søge? Han er træt, men han sover ikke. Et sted er guldet, han har selv set det. Masker, smykker, gigantiske afguder, møllesten af guld. Han ser dem igen, selv om han ikke sover. Han skal blive den første, tiden er knap, overalt drager spaniere, portugisere og franskmænd ud for at finde Landet af Guld. Men han ved, at ingen har hans beslutsomhed. Og han er sikker på, at guldet ikke har vist sig for andre end ham. I den vished møder søvnen ham.

De dukker op samtidig med solen. På sletten kommer de marcherende med deres slynger og buer under en voldsom larm fra trommerne og konkylierne. Som en slange af spraglede fjer bølger hæren imod dem. Spanierne, fodfolkene, er klar til at tage imod den. De er landstrygere, der meldte sig i Cartagena, tørkeramte vinbønder fra Extremadura og undvegne kriminelle. Rytterne, adelsfolk med godser, gode forbindelser og omhyggeligt nedskrevne meritter fra kampen mod maurerne, er redet ud i tykningen. Men i dag er de alle her midt i det fremmede, og der er ingen forbindelser, der kan hjælpe dem, intet fangehul at skjule sig i. Enten nærmer drømmen sig, eller også er det døden.

Med et brag støder hærene sammen. Kanonkuglerne flænger sig gennem menneskemassen, på intet tidspunkt spreder den tabascanske hær sig. Musketererne kan skyde, hvor de vil, de kan ikke undgå at ramme, kuglen går gennem to eller tre fjender. Med kastetræ til at forlænge armen slynger tabascanerne spyd mod dem, men de trænger ikke gennem rustningerne. Skrigende kaster tabascanerne sig over de fremmede, slår med næverne i deres hårde hud og tager imod huggene fra jernsværdene. Ingen flygter, ingen holder sig i anden linje. Tabascanerne kaster jord og strå op i luften for at skjule deres døde og sårede, de fløjter og pifter og skriger. Spanierne er omringede, de spejder mod horisonten, hvor er deres kaptajn, hvor er Hernán Cortés, er han stukket af med drømmen?

Så dukker han op med de øvrige ryttere. I voldsomt ridt sætter de kurs direkte mod klumpen af mennesker, et øjeblik stirrer tabascanerne forfærdet mod uhyrerne, der har omgået deres hær. Det er ikke hjorte, for de her er langt større, og på væsenernes ryg er der groet mennesker frem klædt i skinnende tøj, som pile og spyd ikke kan trænge igennem. Første angreb stryger lige igennem geledderne, rytterne har sænket deres lanser, de går efter ansigterne. De vender omkring og foretager næste angreb, der sidder rester af mennesker på spidsen af lanserne. Hernán Cortés brøler på Den hellige Jomfru og glæden svulmer i ham, kan knap være under det snævre panser.

De er ikke fem hundrede og otte længere, men fem hundrede og seks. Et par af hestene er såret, de prøver at hele sårene med fedt skåret af en død tabascaner. Der er stille igen, en anden slags stilhed, den, der sænker sig efter et slag, udmattelsen. Stilheden fra de liv, der pludselig ikke er mere. Det er ikke muligt at tælle de døde tabascanere, de anslår dem til otte hundrede, og notaren bogfører det. Kong Karl skal vide, hvad der sker i hans nye rige.

Gennem tolken Jeronimo de Aguilar forhører Hernán Cortés krigsfangerne, dem, der med deres fjerprydelse synes at være af høj rang. Han taler roligt. Han smiler endda. De er hans venner. Han kommer med fred. Han giver den fornemste en gave. En grøn glasperle. Vi er brødre. Men hvor er guldet?

Han sender dem af sted som budbringere, de kan vende tilbage, hvis de accepterer freden. Han ved, de vil vende tilbage. I kampen frygtede de intet, de havde kastet sig over hans hær med trækøller og grebet efter sværdklinger med hænderne. Men hestene. Han binder en hoppe, der netop har folet, ved sin side. Og fjerner den, da spejdernes råb varsler de første tabascanske caciquers ankomst. Fyrre mænd med vajende fjerduske. Hernán Cortés beder dem tage plads. Så fortæller han dem, at de har gjort oprør mod kongen og derfor er dødsdømte. Det samme er alle deres folk. Sådan er loven i deres nye land. Men han vil skåne dem. Hans gud er nådig. Den gud, de også må tilbede. Ham, hvis mor var jomfru, og som nu er i himlen.

De kikker på ham, mistroiske.

Han taler venligt til dem. Han er ikke vred. Men hestene er vrede. Det er stikordet til en af rytterne, han kommer trækkende med sin hingst. Den får øjeblikkelig færten af hoppen, der endnu hænger i luften, og den slår med hovedet, vrinsker, og manden kan næsten ikke holde den. Caciquerne stirrer forskrækket på den.

"Og kanonerne," fortsætter Cortés. "De er også stadig vrede, meget vrede."

Kanonereren tænder lunten. Med et brag styrer kuglen af sted med en ildhale ind over bakkerne. Caciquerne kaster sig på jorden. "Måske jeg kan snakke dem til fornuft," siger Hernán Cortés efter lang tids pause. "Måske de vil bytte deres vrede med guld."

De kommer tilbage senere samme dag. De har kåber af fjer med, Hernán Cortés ænser dem ikke. Så overrækker de guldet. Et hovedsmykke og nogle små dyrefigurer. Han kan have det hele i to hænder. Han overvejer kanonens vrede, men da han ser op, står hun foran ham med øjne, der for et øjeblik lammer hans mund. Hendes udstråling er enestående, som har hun ingen skam, som ønsker hun ikke at holde sig tilbage, som er hun hans ligemand. Så føler han sig provokeret, fristes til med en lussing at sende hende tilbage i den rolle, hun åbenbart fornægter, men han tøver. De hilser ikke på hinanden, men de har allerede lært hinanden at kende blot på blikkene. Han ved, han kan bruge hende, i nat selvfølgelig, der kommer hun til at sprælle, men også til noget mere. Har han set hendes ansigt før? Er hun den guldmaske, der altid svæver bort fra ham i drømme?

Sammen med hende afleveres nitten andre unge, smukke caciquedøtre. Hernán Cortés fordeler dem øjeblikkelig blandt adelsmændene, der er hans næstkommanderende. Men kvinden foran ham er stadig hans, for han har mødt hende i sine drømme, og hun er deres indfrier.

Så deler han ordrer ud i hurtig rækkefølge. To tømrere skal rejse et kæmpekors her, hvor freden er indgået, hvor det nye land, hvad enten det er en ø eller et kontinent, har underkastet sig. Et lille maleri af jomfruen med sønnen i armene overdrages caciquerne. De må bygge et alter til det. Det accepterer de. De skal vide, at barnet er den sande gud. De ved det. De skal huske alt det, han har fortalt dem. Det lover de. Og forråder ham øjeblikkeligt i deres øjne.

Så kan han ikke længere holde sig tilbage. Han taler direkte til caciquen foran sig, den ældste.

"Hvor kommer guldet fra?"

Et øjeblik står caciquen, som var han en ikon. Så vender han sig og peger i retning af solnedgangen. "México."

"México?"

"México," gentager han. Og kikker den fremmede sejrherre dybt i øjnene, som for at se om den ild, hans ord har tændt, er en, der nogensinde kan slukkes.

Han tager hende om aftenen, Hernán Cortés, og hun lærer sine første spanske ord, det er ikke de pæneste. Så tager han om hendes hoved og holder det tæt til sit. "Kend-er du Méx-i-co?" spøger han hende langsomt.

Hun forstår ham udmærket, hun kender ham allerede, hans mål og metoder. "Si," nikker hun, ja.

3

Ofte hørte man en kvinde gå grædende om natten: Mine kære børn - færdig - selv vi går bort ...

(Det sjette varsel, Sahagúns Bog)

México-Tenochtitlán, 21. april 1519

Han er den sidste i rækken af løbere. Han har løbet fra Iztapalapa og over den lange dæmning. Inden da var nyheden kommet spænende gennem den tynde luft i passet mellem de to vulkaner, havde kæmpet sig prustende over højsletten, ædt sig stakåndet gennem lavlandet, helt ude fra kystens mangrovesumpe.

Det er ikke nogen god nyhed. Eller er det? Er guderne vendt tilbage? Efter kalenderen er dette året forbundet med fjerklædte slanger. Kejser Moctezuma af México rådfører sig med sine nærmeste, med dignitarerne i rådet, de fire senatorer og hærens generaler. Han spørger præsterne, og de minder ham om de otte varsler, der har været de sidste to år. Husker han ikke det syvende, den askegrå trane, fuglefængerne fik i deres net? I dens hoved havde kejseren set himlen og stjernebillederne, men alligevel var det som at se sig selv, og anden gang, han så det, kom nogle trampende i store masser, rustet til krig, og det var hjorte, der bar dem på ryggen.

Selvfølgelig husker han varslerne. Men hvorfor kan spåmændene og sandsigerne ikke udlægge dem, hvorfor skal han selv? Men han kan vel kende mørket, hvis det er det?

Det eneste, han ved, er, at der må ofres.

4

Og Han førte os til dette sted og gav os dette land, et land, der flyder med mælk og honning. Her kommer jeg nu med førstegrøden af frugten af den jord, som du, Herre, har givet mig.

(Femte Mosebog 26,9)

San Juan de Ulúa, 22. april 1519

Han kan ikke slippe hende. Når de har været forenet, kæmper han for ikke at glide ud. Men til sidst må de slippe hinanden, og langsomt falder deres åndedræt tilbage i deres rolige leje.

Skibet vugger dem som to børn, og i mørket kan de være dem, de er. Han kærtegner hende. Han gennemgår hendes krop med fingerspidserne og hviskende ord. Bryst, brystvorte, mælk. Hun hører de spanske udtryk én gang, og så kan hun dem. Som har sproget hele tiden ligget i hende, det skal bare have lyd. Hendes navn er for altid gået tabt. Hun må glemme det, hun må ikke kaldes ved det mere. Hun er ikke længere en hedning. Doña Marina er hun døbt, hun skylder ham sin frelse.

Når de sidder i kaptajnens kahyt, det eneste sted, hvor stanken af råddenskab bliver forsøgt slået ned med parfume, optræder de korrekt over for hinanden. Han tiltaler hende som den prinsesse, hun er, hun svarer som den slave, hun er. Tolken Jeronimo de Aguilar oversætter og forstår udmærket alt det, der ikke bliver sagt med ord. Doña Marina taler tabascansk og mexicansk. Jeronimo de Aguilar taler tabascansk og castiliansk. Hernán Cortés taler kun sit modersmål, castiliansk, men indtil Doña Marina kan andre ord end dem, der er lært i køjen, er de tre en glimrende kæde, lænket til dét Hernán Cortés allerede kan sige på mexicansk: Guld.

De er sejlet nordpå, har fulgt Juan de Grijalvas rute. De er hverken blevet mødt af storme eller søuhyrer. Otte af skibene har åbent dæk og der er næsten ikke plads til at bevæge sig. Folkene sover, hvor de kan, blandt levende grise, tønder med saltet kød og kassavabrød, vin, olie og sukker og de livsvigtige tønder med fersk vand. Solen bleger og svier, der er intet at give sig til ud over at spille terning og fantasere. Om kvinder og kærtegn, om det lovede land. Der er også soldater, der drømmer om at vende hjem til Cuba, mens det endnu går godt. Men Hernán Cortés har de fleste med sig, det er netop et godt varsel, at alt går, som det skal.

Han har fordelt de tyve kvinder mellem sine øverstkommanderende. De smukkeste til dem, hvis støtte han behøver mest. Doña Marina har han givet til greven af Medellín, hans helbred og længsel efter familien vil alligevel snart sende ham hjem til Spanien. Og med kun en snes kvinder til over et halvt tusinde mænd kan ingen tvinge sin ejendomsret igennem. I hvert fald ikke til kvinder, det er ikke dem, de er kommet efter.

Doña Marina fortæller sin historie. Hun gør det på sin stille og ligefremme måde, der afslører både hendes stolthed og ambitioner, men Cortés fornemmer, at noget går tabt i oversættelsen, at hun dækker over noget, at hun er i stand til at kontrollere sine følelser fuldstændig. Det respekterer han hende ikke mindre for.

Hendes forældre var caciquer over byen Paynala. Hendes far døde, mens hun endnu var helt lille, og hendes mor giftede sig med en ung cacique og fik en søn med ham. De blev glade for ham, gladere end de var for hende, og de besluttede at ændre i arvefølgen. En nat afleverede de hende til folkene i Xicalango, og påstod derhjemme, at hun var død. Og da en pige på hendes alder, en af deres slavers døtre, døde på samme tid, hævdede de, at liget var hende. Folkene fra Xicalango gav hende siden til folkene fra Tabasco, hun opnåede at blive elskerinde til herskerne over adskillige byer, indtil tabascanerne gav hende til de skæggede fremmede.

Sådan fortæller hun, uden at udtrykket i hendes sorte øjne ændrer sig. Hun forventer ikke noget svar eller noget spørgsmål, sådan har skæbnen tilrettelagt hendes liv. Nu er hun her.

"Nu er jeg her," siger hun.

Cortés nikker. En gave fra Den hellige Jomfru.

De når San Juan de Ulúa skærtorsdag. Længere har ingen europæer været. Den lille ø fik navnet af Juan de Grijalva sidste år, sammensat af hans eget navn og det ulúa, som indianerne kaldte øen. Bag denne ø er intet navngivet af kristne, herfra er alt uindviet. En ukendt gave venter dem. Endelig, tænker Hernán Cortés.

Allerede en halv time efter de har ladet ankeret gå, styrer to kanoer mod flagskibet med Karl den Femtes fane, som har hans nye undersåtter genkendt det. Men da de kommer om bord, fortæller de, at de er den store kejser Moctezumas tjenere.

Hernán Cortés behandler dem venligt. De får vin og forsikringer, de må betragte hans ankomst som et held snarere end et problem. De ler, tilfredse med både vinen og forsikringerne. Under hele samtalen retter Cortés sin skjulte opmærksomhed mod Doña Marina. Der er intet, der tyder på, at budskabet forvanskes i hendes oversættelse. Snarere er der foragt i hendes blik, når hun kikker på skibets gæster. Hun er virkelig en Guds gave.

Han tager hende med i land på øen. Stiller sig tæt bag hende, så hans hårde rustning rører ved hende som grove kærtegn hen over hendes ryg og lænd. Provokerende støder han sit sværdskæfte mod hendes balle. Brisen kommer fra land, den løfter hendes hår bagud mod ham. Han har lyst til at gribe om hende, men han vil ikke kunne mærke hende gennem sit panser. Hun skæver bagud, som har hun læst hans tanker. Han når hende med et spørgsmål.

"México? México-Tenochtitlán?"

Hun vender atter blikket mod vinden og ser ind over land. "México-Tenochtitlán," siger hun, og så med blot en anelse accent, som kun antyder, at nu varer det ikke længe, inden hun kan det castilianske ord perfekt: "Guldet."

På stranden på fastlandet rejses det nødvendige, hytter, kors og altre samt kanoner netop der, hvor sandbanken er hårdest. Der er optimisme blandt hans folk, hvis det fortsætter sådan, vil påskeugen forløbe uden tyverier og knivstikkeri. Hernán Cortés modtager områdets caciquer, de medbringer selv bomuldsstof til telte mod den skarpe sol, og under dem fortæller han dem om sin konge på den anden side af havet og om rygterne om det land, han nu som den første står i. Hans gæster har majskager med, indbagte fisk og nogle store høns, de kalder kalkuner. Og guldsmykker. Hernán Cortés vurderer dem nøje, de drager ham til sig. I et øjeblik hører han ikke Doña Marina, han er her slet ikke, han er kun til stede i drømmen. Så vender han tilbage til nuet. "Fortæl dem, at jeg er kommet for at handle," beordrer han Doña Marina.

De beretter om deres kejser Moctezuma. De vil bringe et maleri med tilbage, kejseren skal se det syn, de ser nu.

"Jeg ønsker at møde jeres kejser," siger Hernán Cortés.

De afviser det høfligt, og så maler de Hernán Cortés klædt i panser med hånden hvilende på sværdet, alt sammen af et metal hårdere end kobber eller guld, de placerer hans tolke ved siden af, får plads til skibene og hestene og selv de to store mynder, og kanonerne, ikke mindst, som ved de allerede hvilken kraft, de repræsenterer.

Hvis ikke, får de snart lejlighed til at føle den. Kavaleriet galopperer i formation ned langs stranden, på ingen tid ude af syne, og så fyres en kanon med dobbelt ladning krudt af. Med et gigantisk brag hvisler kuglen ind over skoven. Havde der været stille før, så høres stilheden så meget desto mere nu. De står naglet til sandet, maleren ryster på sine farvede fingre.

Så peger en af caciquerne på Cortés' hjelm, pletrusten men med skaller af forgyldning. Han taler med Doña Marina. Hun oversætter. Den minder om en af dem, deres forfædre har efterladt dem, som nu bæres af en af deres guder.

Hernán Cortés giver dem hjelmen og spørger til gengæld, om de kan skaffe guld, der ikke er smeltet om, blot som en gave til hans konge, for at se om det er samme slags guld, som det, der findes i Spaniens floder.

De vender tilbage et par dage efter med hjelmen fyldt med guld. Små, kornede, rødgule stumper blandet med klumper så store som valnødder. Rygtet spredes hurtigt over hele stranden og ud til skibene. Både sættes i vandet og der roes hidsigt. Det kan ikke være sandt!

Tavse står folkene fra Sevilla og Córdoba omkring deres kaptajn. Han har ikke løjet. Et sted derinde ligger Landet af Guld. Tættest omkring ham står de tre kaptajner, han allerede har udset sig som sine vigtigste, de er vidt forskellige af alder og udseende, men det er mænd, der ånder for det samme som han, soldater, det ikke vil være muligt at rejse en forhindring for. De er Pedro de Alvarado, Gonzalo de Sandoval og Cristóbal de Olid.

Guldvægten findes frem, de taber den af ivrighed, stadig nye guldgaver dukker frem af bærernes kurve, og sølvarbejder så tunge, at de har været flere om at bære dem. En sol, på størrelse med et vognhjul, ciseleret med utallige figurer, jaguarhoveder, ørnemennesker og et utal af finurlige mønstre, spildt arbejde, da modtageren vil beordre den omsmeltet endnu i aften. En måne overrækkes, af samme størrelse og lige så omhyggeligt graveret, af rent sølv. Så følger tyve ænder af guld, så tro kopier, at de synes at have lyst til at folde vingerne ud og flyve bort, og mange andre figurer i den samme varme, rødgyldne farve, hunde, pumaer, jaguarer, hjorte og aber. Der er ti kraftige halsbånd, så tunge, at det med det samme kan afgøres, at der heller ikke her er blandet uædle metaller i, og det samme gælder vedhængene, ringene og øresmykkerne. Der er kommandostave af guld, hjelmtegn og utallige fjerprydelser af skinnende grønne fjer på over en meters længde, vifter og emblemer af fuglefjer i næsten unaturlige farver, de vil alle give en ubehagelig lugt fra bålet i aften.

Notaren fylder endnu tre sider med gavelisten.

Et øjeblik føler Hernán Cortés, at han er ved at miste kontrollen over sine folk, de er rykket faretruende tæt sammen omkring hans gæster, tavsheden er blevet til mumlen, og han kommanderer dem tilbage. Han må råbe kommandoen tre gange, før de modstræbende adlyder. De står over for værdier til ti tusinder af pesos. Meget mere. Men det vigtigste er guldet i hjelmen, ikke dets mængde. Men som bevis for, at der her i landet findes rige miner, overflodens evige kilde.

Drømmen, så var den sand.

Han takker respektfuldt for gaverne uden at virke imponeret. Resolut finder han sin egen gave til kejser Moctezuma frem. Forsigtigt, som var det selve jordens skrøbelige hjerte, rækker han hånden frem. Og de modtager foræringen med dybe buk, næsten en hel håndfuld blå glasperler.

5

... mine kære børn - hvorhen skal jeg bringe jer?

(Det sjette varsel, Sahagúns Bog)

México-Tenochtitlán, 27. april 1519

Endnu står solen op, i kimingen stiger de opstandne krigeres sjæle, ofrede eller døde i kamp, op for at følge solen til dens højdepunkt. Og endnu tager kvinderne her over og følger den til dens nedgang i vest.

Endnu summer Tlateloco af de handlendes stemmer, lærernes doceren høres fra skoleklasserne, kvinderne stønner under barsel og de elskende par nyder blomsterne, som der kæles for overalt i de flydende haver. Men hvor længe endnu?

Kejser Moctezuma har set maleriet. Han har genkendt dem. Guderne er vendt tilbage. Han må overdrage dem riget, dette enorme land han har udvidet mod alle verdenshjørner og dets mægtige navle: México-Tenochtitlán. Men guderne slog ihjel ved Tabasco-floden. Quetzalcoatl, den milde gud? Nu vil de møde ham. Han skælver ved tanken. Hvis det er guderne, og det er det, er de i deres ret. Men hvis det nu alligevel ikke er dem?

Han finder ikke længere glæde hos sine yndlingshustruer. Kun på hans åndedræt kan de høre, at han ikke sover. Præsterne studerer Plejaderne og i det omfang, deres svar er opklarende, er det ikke opmuntrende.

Døden og livet er kun to sider af samme virkelighed, i Tlateloco sælger pottemagerne deres dobbeltansigter, halvt levende, halvt skeletter. Alles skæbne er på forhånd givet, også hans egen, tidspunktet for fødslen bestemmer selv døden, men er det ikke hans opgave at lindre, at afhjælpe? Det er derfor, han har samlet siloer af korn, så hans folk ikke sulter, når tørken kommer. Har han ikke været folket og solen en god kejser, har han ikke ofret utallige hjerter?

Er guderne kommet for at straffe ham? Vil hans gaver formilde dem? Nej, han sover ikke, og han fjerner hendes hånd.

6

San Juan de Ulúa, 27. november 1993

Det er, som om jeg har været her før.

Jeg har længtes efter dette gensyn. At mærke, at se. Jeg har stillet mig så tæt bag Malene, at jeg måske overskrider grænsen. Forsigtigt stikker jeg næsen ind i hendes sorte hår. Hun læner sig lidt forover og hendes duft forsvinder. Jeg strejfer hende med mit bryst og skridtet, som jeg ikke gør noget for at holde tilbage.

Hun smyger sig uden om mig og stiller sig ved siden af mig.

"Sådan ser det altså ud," siger hun.

Det er som regel virkeligheden, der skuffer fantasien. San Juan de Ulúa er ikke længere en ø, vi er gået herud. Det er en containerterminal. Længe troede vi, vi var gået forkert, selv om der kun er én vej. Det regnede, og det regner stadig lidt. Containerne står i lag, røde, blå, rustne, Maersk står der på mange af dem. Man kan se pigtrådshegnet foran dem og kranerne over dem, ellers er udsynet spærret.

San Juan de Ulúa år 1993.

Man tror aldrig, containerne tager slut, men yderst på den endeløse mole ligger det, der engang var øen, dækket af et fort af murblokke hugget ud af forstenede, undersøiske koraller. Det er fra tiden efter Cortés; selv når jeg forsøger at forestille mig den bare klippe med Hernán Cortés' fane og stranden på fastlandet, hvor guderne med kanonen blev afbilledet, vil det ikke tage form. Jeg lukker øjnene.

"Kan du se det?" spørger jeg.

"Ja."

En af Cortés' soldater har i dagbogsform skrevet om sine oplevelser. I over et år har jeg været igennem litteraturen. "Den ukendte erobrers beretning". Sahagúns nedskrivning af mexicanernes historie, myter og dagligdag, fortalt af dem selv kort efter Mexicos fald. Og erobrerens egne breve. Hans håndskrift, de skarpe, oprette linjer og de sikre krøller. Jeg har fået forbedret mit spanske, og evnen til at læse gamle bogstaver. Men Malene er bedre til at tale det, og hun ligner en mexicaner. I Danmark, i hvert fald, ikke så meget herovre. Hun er ikke høj, hendes isse er lige ud for min næse. Hun har sort hår, knaldsort. Mørke øjne, uden jeg tør sætte en nøjagtig farve på. Med lidt god vilje kan man skimte en anelse af den karakteristiske runding på næsen, som er så tydelig på alle gamle tegninger af mexicanerne på Moctezumas tid. Hendes læber er, som de skal være. Hun kysser godt. Men sjældent. Hendes krop er, så jeg har lyst til at holde om hende, til forsigtigt at lade mine hænder løbe lige over huden, som formede jeg den perfekte skikkelse ud af luften. Og gjorde den varm, levende og fugtig.

Malene er dansker og dansk statsborger. Malene Petersen. 140974-1472, jeg kan det udenad, jeg har vel set det én gang. Hendes accent er københavnsk, men uden at være flad. Hun har spillet håndbold i Firkantens Boldklub. Jeg mødte hende til Peters fødselsdag, nøjagtig i dag for seksten måneder siden. Ikke fordi jeg holder regnskab med den slags. Men altså så man kan sige, vi har haft to somre sammen. Sådan lidt på afstand, godt nok. Venner, i lang tid. Så lidt kærester. Så venner. Hvad vi er nu, er vist lidt usikkert. Mest kærester, siger jeg jævnligt og overbevisende.

Jeg drejer hovedet og smiler til hende. Hun vender sig ikke, men smiler også. Lige præcis sådan er det.

Over for os ligger Veracruz. Den første europæiske by på Amerikas fastland. Dens front mod verdenshavet er en lang havnepromenade, der ligger et par små krigsskibe og nogle fisketrawlere. Bagved rejser byen sig, hverken prangende eller lurvet. Jeg ved ikke, om jeg havde forventet det ene eller det andet.

Her begyndte det. Her mødte repræsentanter for to af det sekstende århundredes største riger hinanden. Her blev de første løfter afgivet, og her blev de brudt. To kulturer stødte her på hinanden, så forskellige som dag og nat. Naturligvis vidste Hernán Cortés og hans mænd, at de ville opleve ukendte ting, men man kendte da rigerne i Guinea og Etiopien, tibetanernes og tatarernes kultur var ikke længere fremmed, og muslimerne, med deres videnskab, tro og skikke, var netop fordrevet fra Spanien efter otte hundrede år. Men hvad de skulle møde her var fuldstændig uforudset, de skulle blive overvældet af beundring, rædsel - og begær. Og her blev den første af et helt nyt folk undfanget, Hernán Cortés' og Doña Marinas søn, det lille mestiz-barn, en bastard af nyt og gammelt, af mørke og lys, af sejr og nederlag.

Jeg tager Malene i hånden, uden at være højstemt kan øjeblikket vel siges at være stort, i det mindste for os. Men åbenbart ikke stort nok til et håndtryk. Hun giver et lille klem, men trækker så hånden til sig.

Vi går rundt på fortet, der dækker stort set hele den gamle ø. Her landsatte skibene deres folk og last, de stak for dybt til at kunne gå længere ind. Så blev lasten sejlet videre i små både, kavaleriet, luderne, de håbefulde, missionærerne, negrene fra Afrika til slaveri og oprør, pest, sejlivede bakterier og de sidste nye europæiske ideologier samt våben og nyheder om for længst passerede fødsler og begravelser. Veracruz, "Det sande Kors", blev navlestrengen mellem Europa og Mellemamerika og siden også til Asien som gennemfartsby for varer og eventyrere til og fra Filippinerne.

Jeg havde ikke ventet at finde Cortés' kors i sandet. Men heller ikke containere. Der er ingen turister i regnvejr, vi går rundt lidt på må og få og kikker på fortet. En ung fyr forsøger at sælge os en guidet tur for ti pesos. Nej, tak. Otte? Nej. I niveau med havoverfladen ligger de fugtige rum med drypsten i lofterne, hvor man endnu i dette århundrede formåede at presse et par hundrede socialister ind i hvert. Tuberkulosen kunne skaffe dem ud igen, havde de været troende endda til et bedre rige.

"Kan du høre dem?" spørger hun.

Jeg griner lidt. Så tager hun mig i armen. Som om hun mener det. Jeg lytter. "Næsten." I én forstand har jeg været her før, i de bøger, der er blevet en del af min virkelighed. Men da var der intet fort, kun en gruppe skæggede, pansrede mænd, der med solen i ryggen spejdede mod vest, utålmodige.

Her begynder historien. Det gør den naturligvis ikke, der er altid et tidligere afsæt. Det kunne være Hernán Cortés' barndom i Medellín i det tørkelidte Extremadura eller på universitetet i Salamanca, det kunne være den spæde europæiske kapitalismes behov for markeder og guld. Historien kunne også begynde i Cuba, da den treogtrediveårige Hernán Cortés efter messe kommer spankulerende ned ad Santiagos hovedstrøg med guvernøren, den stærkt korpulente Diego Velázquez, der - i evig tvivl - endelig havde valgt sig en kaptajn til at lede efter Landet af Guld. Pludselig springer narren ind foran dem med en forvreden grimasse: "Gør plads for Don Diegos procession! Hvilken kaptajn, du har valgt, meget tapper. Men pas på, Don Diego, jeg ville hellere drage med ham til de rige lande end blive tilbage og se dig græde over dit valg." Guvernørens tjenere gik løs på narren med stokkene, mens han råbte: "Længe leve Don Diego!" Det ville være en passende spådom at begynde historien med.

Den kunne også begynde lidt senere, inden San Juan de Ulúa, inden Rio Grijalva eller Rio Tabasco, for allerede kort efter afrejsen fra Cuba landede Cortés' flåde på øen Cozumel ud for halvøen Yucatán. De først ankomne gik straks i gang med at plyndre, for indianerne havde mødt den hvide mand året før og var flygtet ved synet af "de sejlende bjerge". De, der ikke var for svage og blev hugget ned. Hernán Cortés beordrede alt stjålent lagt tilbage i hytterne og templerne. Han må have følt sig ensom omgivet af simple tyve og mordere, der nu udførte deres hverv i kongens navn. Vi ved fra dokumenterne, at han forklarede dem det på pædagogisk vis: man kan stjæle sit næste måltid mad og få ejeren på nakken, vil man have hans land, byder man selv på det første måltid.

Kaptajnen, der fór frem på Cozumel hed Pedro de Alvarado. Allerede dengang burde Cortés have indset, at den mand kunne blive hans egen ulykke. Pedro de Alvarado, slagteren. Men Cortés havde ikke mange valgmuligheder, Pedro de Alvarado var ikke enestående for officererne i den spanske hær. Kimen til katastrofen var begyndt at spire.

Her kunne historien være begyndt, ved den første kriminelle handling. Den første i en ny række, i hvert fald.

Men der var en helt anden begivenhed, der på sin vis blev et symbol på de næste to år, på to kulturers skæbnekamp. På Cozumel mødte soldaterne en indianer, der ved synet af dem udbrød castellano, castilianer. Det kunne umuligt være en tilfældighed. Snart fandt de ud af, at der opholdt sig spaniere i området. Otte år tidligere var et spansk skib forlist og de overlevende landet på fastlandet i en lille båd. De sidste kvinder var netop døde af hårdt arbejde, majsmaling, men endnu to mænd levede. Lokale kurerer blev sendt af sted med glasperler og besked om, at fem hundrede soldater stod klar til at befri gidslerne, hvis løsesummen ikke magtede det.

Jeronimo de Aguilar hed den første, de fandt. Han havde ventet i otte år, overlevet klynget til et håb ud over al fornuft. For perlerne købte han sig fri af slaveriet, hans hænder var ødelagte af at hugge brænde, hans hud af solen i majsmarkerne, og selv hans sprog var invalideret, som havde det opgivet at tro på denne dag. Han stormede af sted gennem det tætte krat, for første gang kunne han bevæge sig uden for landsbyen, og han nåede Gonzalo Guerrero, den anden overlevende. Jeronimo havde ikke forventet, at det skulle blive nødvendigt at sige noget, slet ikke at der skulle bruges tid på at pakke. Men Gonzalo Guerrero var ikke slave, han var høvding, eller cacique. Jeg er gift, forklarede han, og har tre børn. Jeg elsker dem. Mit ansigt er tatoveret, mine ører og læber er gennemborede. Jeg har ikke længere din gud.

Jeronimo de Aguilar bønfaldt ham. Han kunne tage sin familie med sig. Og han truede ham, holdt den bønnebog, der var hans eneste ejendom, op foran ham. Gonzalo Guerreros kone smed ham ud.

"Hvor er den spanier?" spurgte Cortés på dækket, da kurererne vendte tilbage. "Det er mig," svarede Jeronimo de Aguilar og bukkede på indiansk vis. Hans hår var klippet som slavernes, hans hud så mørk som deres, et opretstående skelet. Jeronimo de Aguilar blev Hernán Cortés' tolk, uundværlig som Doña Marina. Han genfandt sit folk og sin halvvejs forliste Gud, han steg fra slave til herre, fra overlevende til levende.

Gonzalo Guerrero havde også fundet sit folk, det var faktisk ham, der året inden havde ledt an i angrebene på den spanske ekspedition. Han vidste, hvad der var i vente. Så fjernt fra sit hjem havde han fundet det, han næppe vidste, han havde søgt, og det forsvarede han. Kærligheden, respekten, freden. Hernán Cortés var ved at udsætte afrejsen for at finde ham og dræbe ham. Det skulle ikke blive nødvendigt. Aguilar og Guerrero havde truffet hver deres valg. Historien ville snart udpege en vinder og en taber, udfaldet ville næppe overraske nogen af dem.

Malenes historie er både Aguilars og Guerreros. Hun får hverken Aguilars eller Guerreros ro ved enten at holde fast i den, man var, eller fuldt ud blive den, man nu er. Jeg tror, hun har det lidt som indvandrerne. Selv om hun er dansker. Adoptiv-dansker. Hendes indre er dansk, hendes ydre udansk. I den skal skal hun leve. Dem, hun hele sit liv har kaldt sine forældre, fortalte hende det, da hun blev stor nok til at forstå det. Hendes biologiske forældre er guatemalanere eller mexicanere. Seks måneder gammel hentede hendes nye forældre hende på et børnehjem i det nordlige Guatemala, tæt på grænsen til Mexico. Papirerne, med et stempel med en rød quetzal-fugl, er klæbet ind i den mappe, hun fik sammen med oplysningen. Ved siden af kopien af hendes personnummerbevis. Der er også et billede af den lille mørke pige i hvide arme.

Hun har vist mig mappen, jeg lod mig ikke mærke med det, men der var noget underligt over minderne over hendes liv. Den første skoledag, fødselsdagene, en aften på Bakken. Overalt er hun omgivet af leende, hvide mennesker, en morfar, klassekammeraterne. På de fleste ser hun alvorlig ud, som om hun ikke rigtig hører hjemme på billederne.

Hun kan sagtens le, hendes tænder synes endnu hvidere i hendes mørke ansigt, hendes øjne bliver smalle og hele hendes overkrop hopper. Det river i mig, når hun ler, når vi ler sammen, hvor mange gange er det ikke endt med, at jeg har lagt hænderne om hendes hoved og hvisket: "Jeg elsker dig, Malene." Så bliver hun alvorlig, som tror hun ikke rigtig på det, eller som det er en meget alvorlig sag at elske.

Der ligger et værtshus i Griffenfeldsgade på Nørrebro, Cikaden. Jeg har kun været der med Malene, jeg kunne forestille mig, at Peter og de andre ville synes, de var kommet på museum over deres forældres ungdom. Væggene er overklistrede med plakater for kurdere og palæstinensere og Cuba. Musikken og maden er udenlandsk, øllet dansk. Ok sted, i hvert fald når man to gange har ringet og inviteret hende ud, og hun har haft andre aftaler, og hun så pludselig ringer. Det var på Cikaden, inden vi endnu havde været sammen på anden måde end fuldekysseriet til festen, at hun fortalte mig om sine rejseplaner. I Hernán Cortés' fodspor. "Vil du søge dine rødder," smilte jeg. "Nej, min fremtid," svarede hun på sin alvorlige måde, der får ens grin til at virke smådumt.

Vi lytter til marimba-orkestrene på zocaloen, den centrale plads, i Veracruz. På fire store træ-xylofoner banker musikerne løs klædt i sorte jakker med guldsnore og pailletter. Den femte samler penge ind. Vi spiser på torvet, helstegt fisk i mild chilisovs. Vi siger ikke meget. Malene siger sjældent ret meget, og i begyndelsen kunne jeg sidde og kæmpe for at finde på noget at sige, bare for at der ikke skulle være stilhed imellem os. Sådan kan jeg stadig have det, men andre gange bringer tavsheden os nærmere hinanden. Hun kikker på mig og smiler.

Vi går ud langs havnepromenaden. Der er et utal af boder med junk, T-shirts med badenymfer med en forvrænget anatomi og smykker af jade, som i virkeligheden er nefrit importeret fra USA. Jeg er en magnet for sælgerne, de prøver at overbevise mig om det uundværlige i en legetøjsflyver af plastic, der vender tilbage til kasteren, eller bare en pakke tyggegummi, den står De og mangler, señor. Jeg ryster på hovedet.

Vi går helt ud til fyret på molen. Her er vi helt alene. Lysene funkler inde i byen, enkelte råb når os over det sorte, blanke vand. Modsat ligger San Juan de Ulúa. Himlen har ikke mere regn i sig, det er helt klart nu, og jo længere tid vi stirrer op, jo flere stjerner fødes.

"Tror du nogensinde, Hernán Cortés stirrede op i nattehimlen ligesom os?" spørger jeg.

"Han skulle i hvert fald bruge månelyset under natangrebene."

"Nu er vi her," siger jeg så, lige så meget henvendt til himmellegemerne som til hende. Vandet klukker mod San Juan de Ulúa. I mørket kunne fortet være en kulisse i en middelalderfilm. Der er noget uvirkeligt over det hele. Alle de drømme, der blev drømt her, alle de mareridt. Jeg stirrer næsten hypnotiseret op i himlen. Der er hele tiden en stjerne til, endnu én bag den, man troede var den mindste, man kunne se. Så kikker jeg på Malene. Nogle gange burer hun sig inde bag et panser af tanker. Sådan er hun nu, så er tavsheden ulidelig, jeg lader min finger løbe ned ad hendes håndryg, hun hverken modtager eller gengælder den. For hun mærker den ikke.

"Hvor vil du gerne dø?" spørger hun så.

Det er lige meget, bare du er der, ville jeg sige, hvis jeg skulle give et hurtigt svar på det overraskende spørgsmål og det ikke lød, som om stjernerne havde gjort mig lidt for højstemt. "Jeg vil ikke gerne dø."

"Det skal du," siger hun, som taler hun til et barn.

7

O, min gud, hvorfor gør du dig kostbar? Ifør dig din gyldne klædning.

(Hyldest til guden Xipe Totec)

México-Tenochtitlán, 29. april 1519

Ud af døden vokser livet, som spiren af det tørre frø.

Den hellige tigger affører sig sin ham. I en måned, tyve dage, har han gået omkring i en anden mands skind. Nu vil alting genfødes, håber han, Xipe Totec må være tilfreds. For tyve dage siden blev hjertet revet ud af en kriger fra Tlaxcala. I dets sidste krampetrækninger blev det strakt mod solen, tag imod det, sol, genopstå i morgen! Liget blev smidt ned ad pyramiden, langsomt trimlede det ned ad de stejle trapper. Forneden tog andre præster imod det, og med deres knive af obsidian skar de en flænge fra nakken til lænden og derfra ned ad hvert ben til hælene. Så flåede de huden af. Med øvede hænder og små snit klarede de de vanskelige steder, ansigtet og kønsorganerne.

Ejeren, krigeren der havde taget fjenden til fange, bar kadaveret bort for at skære det i stykker og sende et lem til Moctezuma som hyldest og invitere vennerne til et måltid på lårene. Skindet bragte han også med sig og lejede det ud til den hellige tigger. Klædt i det har han gået omkring, modtaget almisser og blomster. Hvad kan han gøre mere, hvis rygterne er sande, har han gjort sit for lyset og livet.

Nu er skindet stift og vissent, og fedtet på indersiden er gået i forrådnelse. Håret på hovedet og i skridtet er tørt som de høstede majsstængler. Han stinker som en død køter, folkene på vejen går bort, i ærefrygt, men også på grund af lugten. Langsomt begiver han sig mod templet Yopico i tempelgården bag murene, gående inde i en anden. Her krænger han sig ud af huden, nyfødt.

Kejser Moctezuma har også modtaget ham. Siddende på et sæde af duftende blade dækkede hans tjenere tiggeren med majsguirlander og blomsterkranse og serverede kager og vin. Forårsregnen er da også kommet.

Men andre er også ankommet. Præsterne har sammenlignet kalenderen med de første beretninger fra kysten. Talt afstanden op i dage, og der er ingen tvivl. Quetzalcoatl drog ud over havet i øst på en flåde af sammenvævede slanger. Herfra ville han en dag vende tilbage, lovede han, på hans egen navnedag, Ce Atl. Når rejsetiden for løberne modregnes, så er det, som det måtte blive, de fremmede gik i land på Ce Atl. Og meldingen lyder, som er den taget direkte ud af Quetzalcoatls løfte: han vil vende tilbage, som han drog af sted, lyshudet, sortskægget og langhåret bærende en lukket krone med flad skygge.

Den havde Moctezuma fyldt med guld, så meget, at det måtte tilfredsstille selv en gud. Alligevel spekulerer han. Verdens ende er nær. Men er det forløsningen eller undergangen, lyset eller mørket?

8

Venner, lad os følge korset, og i troen på dette symbol skal vi erobre.

(Hernán Cortés)

Veracruz, 30. april 1519

Han har grundlagt den første by i Ny Spanien.

Hernán Cortés har plantet sin fane i sandet, et kors omgivet af blå og hvide flammer. Præcis her skal byens torv ligge. Husene får vente, men gabestokken er sat op, og lidt længere inde i landet, uden for den planlagte bymur, er galgen rejst. Det er ikke Cádiz eller Málaga, men det er en begyndelse, fundamentet. Villa Rica de la Vera Cruz, Den Rige By af Det Sande Kors. Det første er en profeti, det andet er åbenlyst, det er gravet ned i sandet og soldaterne er faldet på knæ foran det, bedende.

Gæsterne med gaverne forstår ikke underkastelsen. Hvorfor? spørger de og Jeronimo de Aguilar og Doña Marina oversætter.

Hernán Cortés kikker sine gæster i øjnene. De ser virkelig ud til ikke at forstå. Et kort, næsten forræderisk, øjeblik tøver han. Så fortæller han dem om de syv dage, Jorden blev skabt på. Om Paradisets have, om Eva og slangen og æblet. Om brodermordet, ørkenvandringen og arken, større end dem de kan se herude, med alle dyrene, to af hver. Gennem Aguilar og Marinas munde når historien gæsterne, om Jomfruen og stjernen over Betlehem, de blinde, der kunne se, og genopstandelsen, og drag ud og gør alle folkeslag til mine disciple.

"Men guldet?" spørger de, som troede de, de allerede havde afsløret de fremmedes største gud.

Munken tager over for at uddybe det svært forståelige i treenigheden af Guds ånd, Gud og hans søn, der døde for sin faders hånd for vores skyld.

Måske er det i oversættelsen, meningen går tabt. Men Cortés formaner dem om at rejse et kors i hver by og landsby, tilbede Den hellige Jomfru og brænde alle deres afguder. Han lægger sin hånd på kanonen for at understrege sit budskab.

De kikker på ham, helt rolige. Måske forstår de ham ikke.

Næste morgen er de væk. Hytterne er tomme, kun bærernes fodspor er tilbage i sandet samt beskeden, der blev afleveret i går. Det er ikke muligt at træffe vor kejser Moctezuma. Aldrig før har Cortés været så opsat på dette møde. Han stirrer på fodsporene og ved, at de vil lede ham til denne mand. Ved, at en dag vil de se hinanden i øjnene. Det er muligt, at dette blik vil forvolde den enes død, men han vender ikke om. Han har en hjelm fuld af guld og et hoved fuldt af drømmesyn.

Men der er andre, der vil hjem. Moskitoerne gør det næsten umuligt for folkene at sove om natten. Kassavabrødet er ved at slippe op, og det, der er tilbage, er muggent. Sømændene fisker på havet, og soldaterne køber fangsten for deres sidste mønter. De, der blev såret ved Grijalva-floden, skriger, når kammeraterne vender dem på deres leje. Der stinker af betændelse på skibene, de kan ikke få lugten af død ud. Femogtredive er allerede hos deres skaber i himlen, fri for deres jordiske gods, som er fordelt blandt de overlevende.

De må videre.

Guvernør Diego Velázquez har sendt sine slægtninge og bedste venner med kaptajn Cortés for at forlænge rækkevidden af sin magt. De ønsker at vende hjem, nu har de handlet, de har intet mandat til at kolonisere det nye land. Udadtil behandler Hernán Cortés dem lige så høfligt, som han i sit indre foragter dem. Han har selv forladt sin store landejendom, konen og sine børn. Det er svaghed, han står overfor, og han afskyr dem. Han er ikke købmand, han er erobrer. Han har netop grundlagt en by, ikke en krambod.

Denne nat er alle vågne, også de, der ikke har sårsmerter. Soldater og officerer passerer ud og ind af de små telte, i mørket opløses venner og fjender. Hernán Cortés allierer sig med soldaterne, de der intet har at miste, og de af adelsmændene, der føler, at de altid kan vinde mere. Tuskhandel kan give velstand, men for den umådelige rigdom må landet erobres og koloniseres. I andre telte konspireres der imod ham, men ved daggry slår han til. Da har de trofaste netop valgt ham til generalkaptajn og drømmeindløser, den første titel er officiel og besegles med en troskabsed med døden som pant, den anden er det lys, han fra nu af vil fremstå i for de sammensvorne.

Generalkaptajn Hernán Cortés beder kongens notar, Diego de Godoy, nedskrive mændenes valg. Pedro de Alvarado, Gonzalo de Sandoval, Cristóbal de Olid, Bernal Díaz, de ser deres navn og nikker. Ingen ved, hvad der nu vil ske, men det, der én gang er skrevet ned, vil for altid bestå.

Da solen slipper havet, er Diego Velázquez' mænd arresteret. De bliver lagt i jern, bortset fra præsten, og kan indvie byens galge i den rækkefølge de lyster, alfabetisk eller efter alder eller rang. Men det bliver ved truslerne. Hernán Cortés kan ikke undvære en eneste mand. Feberen løber med et par stykker hver eneste nat. Der er ikke plads til at være alene på flagskibets dæk, men generalkaptajnen holder sig for sig selv, stirrer ud på stjernerne i havet og tvivler et øjeblik på, hvilket spejlbillede der er hvis. I horisonten løber de sammen.

Doña Marina står bag ham, han mærker hende og vender sig om. Resten af natten lærer han hende nye ord, ord ingen mand har hørt ham udtale.

Om morgenen præsenterer han fangerne for noget, der overbeviser der, hvor ord ikke rækker. Guld. Det var dem, der ville handle, og her er chancen. Deres troskab for en springende hjort i guld. Eller en jaguar med øjne af ædelsten. De største juveler forbliver dog i læderpungen, der ligger lunt beskyttet i hans skridt. De accepterer, også kravet, som alle hans trofaste folk har måttet gå ind på, om at af al det guld, de fremover vil komme i besiddelse af, skal ikke alene kong Karl den Femte have en femtedel, det samme skal generalkaptajn Hernán Cortés. Om det så er slotte eller massive bjerge af guld. Cortés læser selv notarens referat igennem.

Lænkerne bliver låst op og Diego Velázquez' slægtninge og venner kommer atter op i lyset og masserer deres håndled og ankler. De skåler i den sidste vin. Hernán Cortés ved, hvad der forener mennesker.

Det er samme dag, fem mænd kommer gående langs stranden nordfra. I underlæben og ørerne bærer de smykker af blå sten og guld. De er anderledes klædt end de første gæster, Moctezumas fjerne undersåtter. De taler også et andet sprog, men over for Marina kan de gøre sig forståelige. I det mindste så meget, at Hernán Cortés smiler. Kejser Moctezumas magt er ikke ubegrænset, han har også fjender. De er bange, de fem udsendinge, og de forlader dem igen, inden det bliver mørkt. Deres cacique kan den fremmede hvide, skæggede mand godt møde. Cortés takker dem og de forsvinder ud i mørket. De kom som kaldet, som var det forudbestemt, at hans søgen skulle lykkes.

I dagslyset følger de kysten mod nord. Palmerne står langs kysten og på de lave bakker ind over land græsser hjortene mellem træerne. Med sænkede lanser nærmer de sig forsigtigt et lille tempel. Selv når de lister, skramler deres rustninger. Hestene bliver nervøse, deres næsebor dirrer.

Helt fremme viser en af spejderne Cortés synet. Afskårne ben og arme fra fire, måske fem, personer. Deres hjerter er taget ud af kroppen og ligger foran nogle små gudebilleder.