Terrormyten og det amerikanske imperium

© Rune Engelbreth Larsen og Forlaget Dana, 2012

ISBN 978-87-993219-7-1

Ebog (udkom som trykt bog i 2003 fra Tiderne Skifter)

Omslag, layout og redaktion: Rune Engelbreth Larsen

Forlaget Dana, Søndergade 4, 1.t.h., 8000 Aarhus

Udarbejdelse af manuskriptet blev støttet af Litteraturrådet

Til Uta, min elskede hustru

»Hvor fødes den ny Fornuft, som gaar
Med Skridsko paa Banker af optaarnet Luft
Og dog bestaar?

Fornuften har anlagt
De Tandhjulsbaner
Til Bjergets Tind
Og den vildeste Kløft.

Men Ufornuften kan flytte Bjerge.«

Sophus Claussen

Forord

Globaliseringen synes indtil videre at være en uafvendelig proces. Den teknologiske udvikling og den deraf følgende lettere og hurtigere, internationale kommunikation og samhandel har populært udtrykt gjort verden mindre og de fjerneste mennesker til indbyggere i samme »globale landsby«.

Det er dog en misvisende metafor i de fleste henseender, al den stund at de hyggelige associationer til en sluttet kreds og et nært fællesskab ikke hænger sammen med den afgrundsdybe afstand mellem forskellige regioners levevilkår, friheder og muligheder, som netop kendetegner nutidens globale virkelighed til forskel fra fortidens lokale landsby. Men billedet rummer til gengæld den væsentlige sandhed, at handlinger og begivenheder på tværs af verdensdele i langt højere grad end tidligere er gensidigt afhængige og gensidigt forbundne i denne, globaliseringens tidsalder. Det betyder også, at lokale kriser, der for århundreder siden var uden egentlig betydning for andre end de umiddelbart implicerede parter, i dag kan påvirke den politiske og økonomiske dagsorden verden over med få timers varsel.

Den intensive udnyttelse af naturens ressourcer, effektiviserede dyrknings- og produktionsmetoder samt eksplosiv befolkningstilvækst og -koncentration har f.eks. konsekvenser , der sjældent er begrænset til det lokalområde, hvor begivenhederne umiddelbart udspiller sig, men derimod påvirker miljøet og økonomien globalt set.

Den teknologiske udvikling har endvidere muliggjort masseødelæggelsesvåben med så kolossal slagkraft, at alene eksistensen og udbredelsen heraf udgør en global sikkerhedsrisiko i sig selv.

Militær magt, politisk indflydelse og økonomisk dominans udvides og globaliseres i multinationale selskaber og transnationale netværk, og regionale konflikter globaliseres således i stigende grad ad forskellige kanaler og på forskellig vis.

Det er en udvikling, som på både godt og ondt styrkes politisk, bl.a. i kraft af FN og mere eksklusive internationale organisationer som f.eks. G8 og NATO, og som følge af mere snævre, politiske strategier, f.eks. i globale terrornetværk som al Qaeda og i en offensiv, amerikansk udenrigspolitik.

Der er naturligvis ikke noget nyt i, at stormagter og internationale koalitioner overskrider lokale eller nationale grænser for diverse magtcentres oprindelige udspring – også historisk set er det i sagens natur kun få former for magtudøvelse, der ikke har været drevet af en trang til at udvide sit umiddelbare domæne. Talrige imperier og stormagter har lige siden oldtiden været af ekspansiv og offensiv karakter og har søgt at kontrollere lokale og regionale magter inden for såvel som uden for deres nærmeste, geopolitiske »interessesfære«.

Men hvor historien indtil det tyvende århundrede altid har været kendetegnet af flere, samtidige imperier eller stormagter, der konkurrerede om at dominere dele af verden eller søgte at holde hinanden i skak, har det globale magtscenario indskrænket sig drastisk i løbet af det tyvende århundrede.

Under Anden Verdenskrig blev de ekspansive stormagter, Tyskland og Japan efter deres indledende og spektakulære succes komplet udraderet som militære imperier, og da røgen havde lagt sig efter historiens mest omsiggribende krig, stod en verdensorden tilbage med blot to rivaliserende supermagter, USA og Sovjetunionen. Med Sovjetunionens sammenbrud mindre end et halvt århundrede senere har amerikanerne imidlertid indtaget en stadig mere enerådende international hovedrolle, hvorunder supermagten har styrket sin økonomiske og politiske indflydelse og ikke mindst sin militære overmagt så voldsomt, at enhver rival i dag er utænkelig. Der er som bekendt kun én global supermagt tilbage: USA.

Denne situation er enestående i verdenshistorien. Én nation dominerer den politiske, globale udvikling og sidder på en militærmagt, som er aldeles usammenlignelig med enhver anden og sågar er enhver hypotetisk koalition fuldstændig overlegen.

Med dette scenario som global kulisse er vi gået ind i det enogtyvende århundrede, og skønt århundredet kun er få år gammelt, er det en tendens, der er blevet så meget desto tydeligere allerede under dets første amerikanske præsident, George W. Bush.

Med Terrormyten og det amerikanske imperium er det hensigten at belyse nogle afgørende aspekter af den politiske verdensorden, der i disse år tegner sig i lyset af denne amerikanske dominans. Det er en bog, der dels undersøger udvalgte, konkrete konflikter, dels analyserer forskellen mellem konfliktårsager og konfliktiscenesættelse.

Bogen består således på den ene side af en detaljeret gennemgang af fire centrale konflikter og de scenarier, de er en del af, og på den anden side af en analyse af iscenesættelsen af den verdensorden, der er ved at manifestere sig, og som i stigende grad kommer til udtryk i politisk og religiøs retorik såvel som i visse, indflydelsesrige teorier, der har vundet stor udbredelse.

Indledningen omhandler den globale terrortrussel og det, jeg betegner som »den globale terrormyte«, især i kølvandet på terrorangrebet på USA den 11. september 2001, der har fået skelsættende betydning for forståelsen af den politiske globaliserings retning ved indgangen til det 21. århundrede.

De efterfølgende tre kapitler fokuserer først og fremmest på politisk globalisering af konkrete, regionale konfliktscenarier, dvs. tendensen til at gøre lokale og regionale konflikter til globale anliggender, hvorunder konfliktårsager og konfliktiscenesættelse inddrages sideløbende: 1) Israel, Palæstina og Stormagtspillet, 2) Serbien, Kosovo og NATO, 3) USA, Irak og Det Gamle Europa.

Det er hensigten, at disse kapitler i lighed med indledningen skal kunne læses uafhængigt af hinanden som selvstændige fremstillinger og eksempler på globaliserede konfliktscenarier. Samtidig er de dog også udvalgt til forskel fra så mange andre, fordi netop kombinationen heraf giver et forholdsvist bredt indblik i forskellige, væsentlige faktorer under den nye verdensordens generelle udvikling.

Af begge grunde er der lagt vægt på de pågældende konfliktscenariers omfattende historiske forudsætninger, der kan spores ned gennem det meste af det 20. århundrede , både under og før den kolde krig, og hvis årsagsforløb i nogle henseender endog rækker århundreder tilbage. Dette er nødvendigt for at beskrive konflikterne isoleret set, men det giver også en bedre baggrund for forståelsen af de træk, der karakteriserer den aktuelle verdensorden til forskel fra det tidligere, globale magtscenario.

Kapitel 4 følger op på fremstillingen af konfliktscenarierne i de foregående kapitler, herunder deres aktuelle betydning for den løbende iscenesættelse af verdensordenen i den politiske og religiøse retorik. Først og fremmest belyses dog, hvorledes denne retorik direkte og indirekte legitimeres af hovedtræk i de to mest indflydelsesrige og omdiskuterede bud på et politisk-filosofisk paradigme for verdensordenen efter den kolde krig: Francis Fukuyamas The End of History og Samuel P. Huntingtons The Clash of Civilizations. De leverer på forskellig vis og i forskellig udstrækning grundlaget for den modstilling af Vesten og islam, som er så udbredt i dele af den politiske og religiøse retorik i dag.

De behandlede emner er i sagens natur overordentlig vidtrækkende, og jeg skal sidst af alt hævde, at de er tilnærmelsesvist udtømmende behandlet. Jeg beskæftiger mig med de problemstillinger, som i mine øjne er væsentlige for et signalement af det globale magtscenario, ikke med det fuldstændige billede.

Det er med andre ord heller ikke intentionen at nå frem til en ubestridelig sandhed om de pågældende konfliktscenarier eller om de mekanismer, der måtte drive dem – det er faktisk en vigtig pointe, at en sådan endegyldig forklaring slet ikke findes, kompleksiteten taget i betragtning.

Det er lettere at kritisere end at opstille alternativer, siges det ofte. Det kan man også klandre nærværende bog for. Hensigten er som nævnt en kritisk karakteristik af væsentlige elementer i det globale magtscenario, ikke et program for et alternativ. Det skyldes to ting.

For det første at kritik må være et legitimt forehavende i sig selv uden at behøve forpligte kritikeren på et specifikt alternativ, al den stund at kritik i det mindste er en nødvendig, om ikke en tilstrækkelig forudsætning for overhovedet at kunne opstille en (anden) løsning på et problem. En betingelse for at nå frem til en fremtidig løsning er trods alt også et kritisk blik på veje, der er blevet tilbagelagt.

For det andet rummer bogen rigeligt med koncentrerede problemstillinger i forvejen, og mere end de sparsomme skitser til løsningsmodeller, som sine steder antydes i forhold til de behandlede konfliktscenarier, måtte uundgåeligt udvide den i forvejen omfangsrige fremstilling til mere, end en bog af denne type ville kunne bære – spørg bare min forlægger.

For den helt forudsætningsløse vil bogen måske af og til være en lidt tung affære, som den for eksperten sine steder vil være lidt let, men det er naturligvis mit håb, at den trods alt vil være udfordrende og spændende for nysgerrige læsere, hvad enten kendskabet til emnerne er større eller mindre end mit eget – og hvad enten man i øvrigt skulle være helt eller delvist enig eller helt eller delvist uenig i fremstillingen.

Forfatterens tak

Jeg skylder så mange mennesker den dybeste tak for overbærenhed med mit fraværende nærvær i perioder, hvor arbejdet med bogen har fyldt meget, og ikke mindst for hjælp og råd i forbindelse med research og oversættelser samt mod- og medspil gennem samtaler om alverdens emner af direkte og indirekte betydning herfor, at det ville føre alt for vidt at remse deres navne op her.

Dog vil jeg i særlig grad takke Ph.d. i arabisk, Michael Irving Jensen, cand.mag. i historie og serbokroatisk, Karsten Fledelius, og seniorforsker ved Institut for Internationale Studier, Bjørn Møller, for at have læst og kommenteret henholdsvis de første versioner af kapitel 1, 2 og 3, samt min forlægger, Claus Clausen for at være en altid årvågen læser, rådgiver og udgiver. De har alle været af uvurderlig hjælp, men ingen af dem hæfter naturligvis af den grund for fremstillingens fejl og mangler.

Først som sidst skylder jeg dog min hustru alt. Hvad hendes kærlighed har givet og gjort, trodser enhver beskrivelse, og havde det ikke været for hendes tilskyndelse, lydhørhed og forståelse, var jeg da heller aldrig blevet færdig med nærværende bog – al sandsynlighed taler tværtimod for, at jeg i øvrigt heller aldrig nogen sinde var begyndt.

En note om noter

Noteapparatet består alene af kildehenvisninger. Der er altså ikke grund til at bladre om til slutningen af bogen, hver gang man støder på en note, hvis det sker i forventning om uddybende bemærkninger – den type noter er helt undgået.

Oversættelser

Hvor intet andet fremgår af kildehenvisningerne, står oversættelser af diverse citater for forfatterens egen regning.

Rune Engelbreth Larsen, juli 2003

Bortset fra få rettelser uden indholdsmæssig betydning og tilføjelsen af afsnittet »Om forfatteren« sidst i bogen og »Rettelse« i kapitel 3 er der ingen forskel på manuskriptet i den trykte bog fra 2003 og nærværende ebog.

Rune Engelbreth Larsen, april 2012

Indledning

Globaliseringen af en terrormyte

Den 14. april 1912, kl. 23.40 kolliderer luksuslineren Titanic med et isbjerg. Verdens største skib, der er blevet designet og proklameret som et synkefrit vidunder, får en dyb flænge i skroget, og i løbet af et par timers drama krænger det og forsvinder kl. 2.20 i havets iskolde dyb.

»Even God couldn’t sink this ship«, havde Bruce Ismay fra skibets rederi, White Star Line proklameret med udfordrende selvsikkerhed før jomfrusejladsen. Men i alt ca. 1.500 menneskeliv går tabt, da Titanic går ned .

Filosofi, litteratur og film har på mangfoldige måder behandlet Titanics forlis siden 1912, men tragedien er for så vidt også foregrebet litterært i 1898 i science-fiction-forfatteren Morgan Robertsons novelle Futility (siden genudgivet under titlen Futility, or The wreck of the Titan). En historie om verdens største passagerskib, hvis dimensioner og detaljer i forbløffende grad ligner Titanic og ligesom Titanic beskrives som verdens sikreste, men alligevel kæntrer efter sammenstød med et isbjerg i Nordatlanten.

Der er selvsagt også forskelle mellem novellens Titan og virkelighedens Titanic, men Morgan Robertson har indtaget sin plads i kuriositeternes verdenshistorie, og Titanic-tragedien om det uovervindelige skibs undergang har siden 1912 været en af Vestens moderne myter. Ikke så meget omfanget af katastrofen, som dens totale uventethed og magnetiske tiltrækningskraft af melodramatisk symbolik har gjort Titanics forlis til en slags ikonisk sindbillede på den kerne af teknologisk skrøbelighed, som det tyvende århundredes uovervindelige Vesten trods alt også rummer.

Den 11. september 2001, kl. 8.46 og 9.03 (lokal tid) rammer et par kaprede passagerfly hver sit af de to Twin Towers – en del af komplekset World Trade Center på Manhattan i New York. Godt en time senere, henholdsvis kl. 10.05 og 10.28 kollapser bygningerne, to af verdens højeste skyskrabere, der angivelig er konstrueret til at modstå både jordskælv og fly-kollisioner. Endnu to bygninger i World Trade Center-komplekset kollapser timer senere på grund af eftervirkningerne fra de sammenstyrtede tvillingetårne.

2.823 bliver dræbt, da tårnene synker i grus – yderligere 123 dør under et lignende angreb på Pentagon. Dertil kommer de 221, der sammenlagt er om bord på de tre fly, samt 44 på et fjerde, kapret fly med retning mod Det Hvide Hus, som imidlertid styrter ned ved Pittsburgh i Pennsylvania. I alt 3.211 mister livet som følge af angrebene.[1]

Begivenheden er historisk skelsættende. Det er det første direkte angreb på USA, siden japanerne angreb Pearl Harbor i 1941, dengang som nu som et lyn fra en klar himmel, men ikke desto mindre efter forudgående advarsler fra efterretningskilder. Og det er første gang, at handlinger, der kan beskrives som en slags krigshandlinger, udspiller sig direkte i USA siden den amerikanske borgerkrig.

Twin Towers har ikke sin pendant til Morgan Robertson, men i de senere år, især siden midten af 1990erne har ikke mindst amerikanske blockbuster-film med stigende intensitet kredset om både angreb og naturkatastrofer med effekter, der retrospektivt henleder tankerne på udslettelsen af Twin Towers. Mange øjenvidner og kommentatorer har da også under og efter den 11. september følt sig direkte hensat til Hollywood-katastrofefilmenes uvirkelighed, snarere end World Trade Centers katastrofale virkelighed.

I Armageddon (1998) rammes og beskadiges Twin Towers og andre bygninger på Manhattan under en meteorregn, der varsler en asteroide med kurs mod Jorden, men det er Chrysler-bygningen, der knuses og sender folk på flugt fra den sammenfaldende bygning og de massive støvskyer. I Deep Impact (1998) udslettes bl.a. World Trade Center af en kolossal tidevandsbølge, der følger efter nedslaget af en komet. I Godzilla (1998) er Manhattan igen under angreb, denne gang af en apokalyptisk drage i skikkelse af det berømte, japanske film-monster, som filmen har navn efter, og endnu engang styrter Chrysler Building sammen og sender skarer af flygtende newyorkere væk fra faldende betonklodser. I Fight Club (1999) kollapser større amerikanske skyskrabere under terroraktioner som led i et angreb på Corporate America, dog ikke udført af arabere, men af amerikanere med en destruktiv længsel bort fra civilisationen. Og i A.I. (2001) er store dele af New York, bl.a. Twin Towers helt eller delvist oversvømmet, denne gang som følge af stigende vandmasser efter smeltende polar-is.

Måske genererer ethvert imperium på højdepunktet af sin magt og tilsyneladende uovervindelighed sin egen fortælling om kolossen på lerfødder og dens forestående fald. Som alle historiens tidligere imperier har haft hver deres dommedagsprofetier og ragnarokmyter, afføder også vor egen tids supermagt sådanne fortættede billeder af styrkens paradoksale skrøbelighed og magtens potentielle undergang.

Af hensyn til pårørende til de dræbte forbød flere amerikanske radiostationer i tiden efter angrebet afspilningen af Leonard Cohens sang First We Take Manhattan (1988), dels pga. titlen og dels pga. passager i teksten som: »I’m guided by a signal in the heavens / I’m guided by this birthmark on my skin / I’m guided by the beauty of our weapons / First we take Manhattan, then we take Berlin.«

Den officielle udgivelsesdato for CDen Live Scenes From New York fra rockbandet Dream Theater var planlagt den 11. september 2001, og coveret forestillede Manhattans skyline oven på et æble – hele scenariet, bl.a. Twin Towers og statuen af Frihedsgudinden var indhyllet i flammer. CDen blev trukket tilbage, og da den atter kom på hylderne i butikkerne, var den udstyret med et nyt cover. Hip-hop-gruppen The Coup, hvis samfundskritiske og antikapitalistiske tekster bl.a. fokuserer direkte på kritik af Corporate America – som World Trade Center om noget symboliserer – nåede i modsætning til Dream Theater at ændre deres planlagte cover til CDen Party Music, der skulle have vist et par eksploderende Twin Towers.

Mest aktuel (retrospektivt set) er filmen The Siege (1998), der tager udgangspunkt i terrorangrebet på amerikanske militærfaciliteter i Dhahran i Saudi-Arabien i 1996, hvor 19 bliver dræbt og over 500 såret. I filmen kidnapper amerikanerne lederen af terrorangrebet med henblik på retsforfølgelse i USA, men en islamisk terrorgruppe reagerer ved bl.a. at bombesprænge en bygning med FBI-kontorer i New York, hvorunder ca. 600 bliver dræbt. Konsekvensen er militær undtagelsestilstand i Brooklyn og interimistiske fængselslejre for arabiske mænd, der mere eller mindre vilkårligt interneres, og filmen rejser spørgsmålet om, hvor langt myndighederne kan og bør gå i terrorbekæmpelsen.

Visuelt tæt på terrorangrebets effekt kommer imidlertid filmen Independence Day (1996), hvor Twin Towers bryder sammen under et verdensomspændende angreb fra fjendtligsindede aliens; scenerne med newyorkere, som under kaskader af tæt røg og nedfaldne murbrokker flygter fra katastrofen, minder sine steder overvældende om CNNs transmission af virkelighedens kaos fem år senere.

Tv-billeder, som i løbet af få timer mejsler sig ind i Vestens selvforståelse og slår skår i den overbevisning, at civilbefolkningen er effektivt beskyttet imod angreb bag supermagtens bevæbnede, bevogtede og bredt overvågede sikkerhedsmur. At George W. Bush under sin almindelige efterretningsbriefing i ugerne op til 11. september var blevet advaret om, at Osama bin Laden var i færd med at planlægge en flykapring i USA, og at FBI tidligere havde advaret mod potentielle terroristers deltagelse i amerikanske flytræningsskoler, gjorde ikke angrebet mindre uventet i offentligheden – og heller ikke efterretningstjenesterne bedre forberedt på at forhindre det.[2]

Titanic og Twin Towers var symboler på vestlig selvforståelse før deres undergang, men er i endnu højere grad blevet det siden. Titanics forlis og Twin Towers’ kollaps adskiller sig naturligvis fra hinanden på en række åbenlyse punkter, ikke mindst fordi Titanics kollision var en ulykke, mens Twin Towers’ destruktion var et nøje kalkuleret angreb, skrupelløst planlagt i fuld bevidsthed om de tusindvis af civile, der ville miste livet.

Titanics skæbne er blevet det tyvende århundredes populærmyte om hovmodets forlis i skikkelse af mistet tillid til den moderne tekniks forsikringer og blinde fremskridtstro, som først beruser og bedøver en håbefuld tid, indtil den uventede katastrofe brat river folk ud af tornerosesøvnen, for bogstavelig talt at vække dem ved udsigten til et hav af lig.

Twin Towers’ skæbne vil med tiden formentlig skrive sig ind i indeværende århundredes »mytiske« hændelser og kan blive det enogtyvende århundredes referencefortælling om mistet selvsikkerhed – denne gang i skikkelse af tabt tillid til militærets og efterretningsvæsnets sikkerhedsgarantier i verdens førende, globale imperium. Dette skyldes i lighed med Titanics forlis ikke så meget katastrofens omfang (det tyvende århundrede har som bekendt været alt for rigt på omfattende katastrofer og tragedier med langt, langt flere civile ofre end både Titanic og Twin Towers), men derimod dens uventethed såvel som de uafrystelige billeder af skyskrabere, der synker sammen til ruinhobe og efterlader et symbolladet krater, lige præcis i centrum af Vestens vartegn: World Trade Center.

Udover terrorangrebets skelsættende, historiske og populærmytologiske karakter er der imidlertid andre væsentlige og mere konkrete konklusioner at drage i kølvandet på angrebet og de politiske konsekvenser, som det medførte.

To vigtige forhold, der sjældent eller aldrig bemærkes, bør imidlertid i særlig grad skille sig ud: For det første og allervigtigst den globale terrormyte – en overdreven forestilling om terrorgruppers globale styrke, der har forplantet sig efter den 11. september og ført til en udbredt frygt, der ikke står mål med den faktiske, globale terrortrussel. For det andet den nationale sikkerhedsmyte , dvs. den fiktive forvisning om, at yderligere militær oprustning og efterretningsmæssig overvågning kan optimere sikkerheden mod terrorangreb i USA og Vesten nævneværdigt.

At et spektakulært terrorangreb på den ene side bør føre til erkendelsen af umuligheden af nationale sikkerhedsgarantier og på den anden side til erkendelsen af, hvor insignifikant terrortruslen ikke desto mindre reelt er for den almindelige civilbefolkning i langt hovedparten af verden (især i den vestlige verden), er imidlertid henholdsvis bagatelliseret og så godt som totalt ignoreret. Det illustreres bl.a. af etableringen af et nyt og omfattende Department of Homeland Security med 169.000 ansatte, som George W. Bush præsenterede i en tv-tale fra Det Hvide Hus den 6. juni 2002 som led i »en titanisk kamp mod terror«.[3] Den største reorganisering af regeringskontorer siden Truman-regeringen skabte Forsvarsministeriet og Det Nationale Sikkerhedsråd.

Hvis ikke udgangspunktet for forståelsen af de problemstillinger, udfordringer og årsagssammenhænge, som gør sig gældende i vor tids globale konfliktscenarier, skal fortegnes af politikere, der spænder terrortruslen for deres vogn i kravet om yderligere kontrol og overvågning, samt af den massive (men indlysende og uundgåelige) eksponering, som terrorangreb er genstand for journalistisk, er det afgørende at tegne et nøgternt billede af den reelle trussel, som den globale terrorisme udgør.

Hvad er terrorisme?

»Terror«-begrebet medfører i sig selv en række definitoriske vanskeligheder, det er værd at have in mente.

I en vis forstand er det, som man kalder »statsterrorisme«, hele det moderne terrorbegrebs ophav, eftersom begrebet har rod i la Terreur, rædselsherredømmet, der fulgte den franske revolution efter revolutionsregeringens dekret fra den 5. september 1793. Her stadfæstedes terroren, hvorefter 17.000 af styrets modstandere fra både venstrefløjen og højrefløjen officielt blev henrettet i løbet af mindre end et år.

Terror som magthavernes våben mod politiske modstandere eller blot genstridige undersåtter strækker sig imidlertid længere tilbage i historien og kendes bl.a. fra visse af de romerske kejsere og inkvisitionen under den katolske kirke.

I det tyvende århundrede er statsterrorisme imidlertid ekspanderet i ubegribelige dimensioner. Ikke mindst kommunisternes og nazisternes totalitære undertrykkelse, tortur, holocaust og utallige andre grusomheder begået mod millioner af mennesker i bl.a. Tyskland og Sovjetunionen er udtryk for en moderniseret og voldsomt ekspanderet udgave af la Terreur. Også under Pol Pots tyranni i Cambodja, 1975-1979 blev millioner af mennesker enten henrettet, tvangsforflyttet eller benyttet som tvangsarbejdere, og under Mao Zedongs kulturrevolution måtte yderligere millioner lade livet.

Det tyvende århundrede kan i det hele taget opregne skræmmende mange eksempler på sværvægtsdiktatorer, hvis massedrab rigeligt forlener århundredet med en grad af brutalitet, der er mere blodig end alle tidligere århundreder til sammen.

Alligevel tænker vi dog som regel på ikke-statslige bevægelser og organisationer, når vi specifikt refererer til terrorgrupper i dag – også selv om ødelæggelser og dødsfald i den skala, som angrebet på World Trade Center og Pentagon medførte, kan være vanskelige at adskille fra effekten af krigshandlinger stater imellem. Angrebet blev f.eks. i en tv-transmitteret videoudtalelse af Osama bin Laden eksplicit paralleliseret med en krigshandling og retfærdiggjort som led i jihad, »hellig krig«. Den amerikanske præsident tøvede på sin side heller ikke med at kalde angrebet »an act of war« i en tv-transmitteret tale til det amerikanske folk.

»Krigshandlinger« kan altså betragtes som »terrorhandlinger«, og »terrorhandlinger« som »krigshandlinger«. Angrebet på World Trade Center og Pentagon henregnes af og til under en særlig kategori som superterrorisme eller postmoderne terrorisme.

I det hele taget findes der så mange forskellige definitioner, at det sine steder kan være vanskeligt at undgå overlapninger mellem terrorisme, kriminalitet, krig og frihedskamp. Begår f.eks. den italienske mafia organiseret kriminalitet, eller udøver den terror? Var f.eks. ANC terrorister eller frihedskæmpere? Apartheidstyret og dets internationale støtter var oprindelig tilbøjelige til at kalde ANCs frihedskæmpere for terrorister, men i dag er der næppe nogen, som ikke retrospektivt betragter ANCs virke som en ægte og retfærdiggjort frihedskamp.

Vanskeligere er det straks at blive enig, når talen falder på grupper, der er aktive i eksisterende konflikter, f.eks. IRA (i Irland), ETA (i Spanien), PLO (i Palæstina) eller PKK (i Tyrkiet). Er der »gråzoner«, eller er hele terrorbegrebet blot en behændig etikette, som magthavere hæfter på modstandsgrupper, der egentlig »blot« fører krig med de forhåndenværende midler og »fattigmandsvåben«, som de er henvist til, fordi de ikke råder over et statsfinansieret militærapparat?

Jeg skal ikke fortabe mig i disse komplekse spørgsmål – det ligger uden for denne bogs rammer at indkredse en endegyldig definition af terror, så lidt som at uddybe hvad en sådan måtte implicere. Skønt der godt nok er relevante og interessante problemstillinger, som derved bliver forbigået, er det dog for nærværende tilstrækkeligt at benytte »terror« som en ikke alt for snæver kategori, der dækker over aktioner, som primært er udført af ikke-statslige organisationer eller enkeltpersoner (uafhængigt af om de måtte være støttet af en eller flere stater), der som regel ved hjælp af væbnede angreb bevidst tilstræber at såre eller dræbe civile for at fremme politiske eller religiøse mål.

Også Lars Erslev Andersen og Jan Aagaard argumenterer i bogen Den afghanske forbindelse for en pragmatisk definition, der omtrent er sammenfaldende hermed: »Planlagt vold rettet mod civile eller styrker, der ikke er i kamp, udført af enkeltpersoner, grupper eller netværk med det bevidste formål at kommunikere et budskab af politisk, ideologisk eller religiøs karakter.«[4]

Jeg håber, at jeg således holder mig inden for en pragmatisk og relativt ubesværet brug af betegnelser som »terrorhandlinger« og »terrorgrupper«, som dagligsproget og pressen almindeligvis benytter sig af, og som de fleste af gode grunde nok også intuitivt hælder til.

Med dette nogenlunde på plads skulle vi kunne tage hul på det første spørgsmål om, hvor »farlige« terroristerne egentlig er.

Terror-risikoen

Terrortruslen afhænger naturligvis af , hvem man er, og hvor man befinder sig, al den stund at der er større risiko for et terrorangreb i f.eks. Israel end på Island. Men med angrebet den 11. september er det naturligt at kigge på USA.

Over en tiårig periode, fra 1993-2002, har der været følgende terroraktioner med dødsfald til følge inden for USAs grænser:

Tilhængere af den yderligtgående islamist, egypteren Umar Abd al Rahman dræber seks med en kraftig bilbombe i garagen under World Trade Center i New York (1993); pakistaneren Mir Aimal Kasi dræber to ansatte i CIA i Langley, Virginia (1993); Timothy McVeighs og Terry Nichols bombning af en regeringsbygning i Oaklahoma City koster 166 livet (1995); en palæstinensisk snigskytte dræber en turist fra toppen af Empire State Building i New York, før han skyder sig selv (1997); en abortmodstander henretter en læge, som udfører illegale aborter i Buffalo, New York (1998); et medlem af World Group of Creator dræber to under racistisk motiverede angreb i Chicago og begår efterfølgende selvmord (1999); 3.211 bliver dræb under al Qaedas terrorangreb på Twin Towers og Pentagon (2001); En 15-årig flyver et lejet sportsfly ind i 28. etage af Bank of Americas bygning i Tampa, Florida, men kun han selv omkommer (2002).

Bortset fra opgørelsen af dødstallet for angrebet den 11. september 2001 stammer disse tal fra det amerikanske Terrorism Research Center [5], der registrerer terrorangreb verden over.

Udover ovenstående liste er der desuden 18 bekræftede og 4 mistænkte miltbrand-episoder i slutningen af 2001, der utvivlsomt må klassificeres som terrorisme, og som sammenlagt har krævet fem dødsofre.[6]

I alt 3.397 (inkl. gerningsmændene) mister således livet som direkte følge af terroraktioner i USA fra begyndelsen af 1993 til udgangen af 2002.

Det er et forholdsvist beskedent antal i sammenligning med andre, spektakulære dødsårsager, både inden og uden for USA.

I USA bliver 28.663 årligt dræbt af våben (jf. tal fra 2000) [7], 42.116 bliver årligt dræbt i trafikken (jf. tal fra 2001) [8], og ca. 44.000-98.000 dør årligt som følge af lægelige fejl i sundhedssystemet (jf. tal fra 1999).[9]

Det vil f.eks. sige , at alene lægelige fejl i perioden 1993-2002 løseligt anslået har forårsaget et sted mellem 440.000 og 980.000 dødsfald i USA.

Terroraktioner har som nævnt kostet 3.397 mennesker livet i USA i samme periode.

Pointen med at sammenstille disse tal er imidlertid ikke at forfølge en morbid logik, der måtte hævde, at ofrene for terroraktioner uden videre bør eller kan sammenlignes med ofre for f.eks. trafikuheld eller lægelige fejl. Det principielt afgørende er heller ikke, om der er 340, 3.400 eller 34.000 civile ofre for ti års terroraktioner – 3.397 ofre er ud fra enhver medmenneskelig betragtning 3.397 for mange. Følgerne er chok, tragedier og traumer for de berørte.

At miste en ven eller et familiemedlem er en tragedie, der ikke kan gradbøjes, i det mindste slet ikke når døden indtræffer pludseligt og ulyksaligt – fortvivlelsen og sorgen er selvsagt hjerteskærende for de efterladte, hvad enten vedkommende er blevet dræbt i et trafikuheld, som følge af en arbejdsulykke eller under et terrorangreb. Alligevel er der forskel på at miste en ven eller et familiemedlem på grund af en arbejdsulykke og på grund af et bevidst og tilstræbt forsøg på at dræbe vedkommende. Sorgen er næppe anderledes, men det sidste er utvivlsomt værre at forlige sig med emotionelt og intellektuelt, både på kortere og længere sigt, ligesom vrede og hævntrang for manges vedkommende uundgåeligt blander sig med sorgens og afmagtens eftervirkninger.

Selvfølgelig er det også absurd at forestille sig, at man skulle kunne gribe sådanne situationer millimeterdemokratisk an og øremærke politisk opmærksomhed og økonomiske midler til almen sikkerhed og tryghed ud fra en målestok, der afspejler det indbyrdes forhold mellem antallet af globale eller nationale ofre for forskellige dødsårsager, f.eks. trafikofre på den ene side og terror på den anden.

Den umiddelbare reaktion på tre tusind terrordræbte på én dag er indlysende en anden end reaktionen på toogfyrre tusind trafikdræbte på et år. Hvis ikke USA prioriterede en forfølgelse af gerningsmændene bag terrorangrebet den 11. september 2001 overordentlig højt, og hvis ikke den amerikanske befolkning reagerede på angrebet med et kollektivt chok og vrede, som er betydeligt mere udtalt end f.eks. reaktionen på et nok så højt antal ofre for lægelige fejl, ville enhver forskel på tilsigtet massemord og utilsigtede ulykker være blevet nivelleret til den køligste og mest abstrakte matematik.

Men ét er en umiddelbar emotionel reaktion på et sådant angreb, der udmønter sig i meget voldsomme, målrettede bestræbelser på at fange og straffe de skyldige; noget andet er dog ikke desto mindre nødvendigheden af at bevare proportionerne, når man skal overveje de mulige politiske reaktioner på længere sigt – og konsekvenserne heraf – i bestræbelserne på at forhindre fremtidige angreb. Her må de forståelige, mere spontane emotionelle reaktionsmønstre nødvendigvis vige for saglig eftertanke og omtanke.

Hvad enten det drejer sig om at begrænse risikoen for trafikuheld eller terrorangreb, bør der være balance mellem truslens omfang og indsatsens karakter.

At terrortruslen imidlertid fører til hovedkuls indgreb i retssikkerheden, påpeges allerede i oktober 2001 af Den Internationale Journalist Føderation, IFJ, der advarer mod »stærkt bekymrende hastværk« i en rapport om pressens arbejdsbetingelser såvel som indgrebene i borgerrettighederne i 26 lande efter 11. september . »Det sker i en stemning af dyb frygt, hvor det normalt ville foregå under den største granskning,« udtaler IFJs generalsekretær, Aidan White.[10]

Terroragendaen kører ikke blot med sin egen lynhastighed, den fortrænger også en lang række væsentlige områder yderligere fra den nationale, politiske og økonomiske dagsorden, ikke mindst i USA, der er et land med ikke mindre end 32,9 millioner fattige. [11] Og hvad endnu værre er, den fortrænger samtidig væsentlige områder fra den globale, politiske og økonomiske dagsorden i en verden, hvor 16.400 børn under fem år dør af sult – ikke kun på én, isoleret og tragisk nøgledato, men hver eneste dag, måned efter måned, år efter år. Af verdens ca. 6,2 milliarder mennesker må 1,2 milliarder leve for under én dollar om dagen; over 840 millioner mennesker er underernærede, hvoraf de 799 millioner lever i ulande.[12] Heraf er over 153 millioner børn under fem år, og af dem dør ca. seks millioner om året.[13]

Til trods for, at ofrene for terroraktioner udgør et minimalt antal, f.eks. i forhold til ofrene for sult, er den enorme politiske, militære og økonomiske indsats, der hævdes at blive gjort for at sikre sig mod terrortruslen, nærmest astronomisk sammenlignet med andre, langt værre globale problemer.

Eufori og krig

Medvirkende til at skabe en overdimensioneret frygt for terror er dog ikke blot det dramatiske terrorangreb den 11. september i sig selv. Ved siden af billederne af de sammenstyrtende Twin Towers gik ét scenario således igen i den verdensomspændende tv-dækning af begivenhederne: Jublende palæstinensere, både i og uden for Vesten. Medierne fokuserede vedholdende herpå og gentog de samme scener igen og igen.

Reaktionen fra de fleste iagttagere i Vesten er oplagt: Palæstinensere glæder sig over tragedien – hvad fortæller dét ikke om palæstinenseres, ja, om muslimers og islams grænseløse hjerteløshed?

En hel del mindre fyldte f.eks. den almene, vestlige opmærksomhed omkring den kendsgerning, at reaktionerne på terrorangrebet også i USA bestod af andet og mere end chok, sorg og fordømmelse. Pat Robertson, grundlæggeren af den indflydelsesrige Christian Coalition støttede således sin kollega, grundlæggeren af Moral Majority, tv-prædikanten Jerry Falwell i det synspunkt, at terrorangrebet var Guds straf, fordi USA havde affundet sig med »feminister, bøsser og lesbiske, libertarianere og visse forbundsdommere«.[14]

Palæstinenseres spontane jubeludbrud er dog næppe umiddelbart hverken særlig ideologisk eller teologisk motiveret, men har givetvis primært sine rødder i en kombination af personlig frustration og desperation. Jublen over terrorangrebet var udtryk for tilfredshed over at se nogle af USAs symbolske ikoner kollapse, fordi de jublende ofte har følt sig selv ramt af en amerikansk verdensdominans og set både deres egne symboler og boliger knust under missiler og bulldozere. Hvad vi end mener om årsagerne til palæstinensernes situation, er dog det mest nærliggende, at det er denne opfattelse blandt frustrerede palæstinensere, der i sig selv er udgangspunkt for jubelscenerne, ikke glæde over andre menneskers personlige tragedie.

Efterladte til titusindvis af døde palæstinensere betragter f.eks. USA som en overlegen, ja uovervindelig militær modstander af en reel palæstinensisk statsdannelse, der som sådan holder hånden over Israel. Den 11. september så de én enkelt gang supermagten rammes af et chok, en tragedie og et traume, som sætter den frygt og tragedie, der andre steder i verden er mere eller mindre permanent, i perspektiv, og som ikke mindst palæstinensere betragter USA som direkte eller indirekte medansvarlig for.

Sådanne reaktioner på terrorangrebet har ramt USA med endnu et chok, ikke mindst den amerikanske præsident, for hvem det er uforståeligt, at almindelige mennesker kan se med mistro og had på USA.

Under en pressekonference den 11. oktober 2001 udtalte George W. Bush: »Hvordan reagerer jeg, når jeg erfarer, at der i nogle islamiske lande findes et ætsende had mod USA? Jeg skal sige jer, hvordan jeg reagerer: Jeg er forbløffet. Jeg er forbløffet over, at der kan eksistere sådanne misforståelser af, hvad vores land står for, at folk skulle kunne hade os. Jeg er … Som de fleste amerikanere kan jeg simpelthen ikke tro det, fordi jeg ved, hvor gode vi er.«[15]

Det sidste er, som tv-billeder af jubelscenerne eksemplificerer, ikke en oplevelse, der deles over hele verden – og i modsætning til, hvad Bush lader os forstå, er hadet heller ikke begrænset til »nogle islamiske lande« og er altså ikke noget, der specifikt karakteriserer muslimer. I byen Porto Alegre i Brasilien reagerede en fyldt koncertsal f.eks. i vrede, da en amerikansk musiker fra New York i sympati med ofrene ville spille »God Bless America«; publikum gav sig i stedet til at synge »Osama, Osama!«, og koncerten måtte aflyses. I Bolivia var der jubel på gaderne, og i Kina udtalte studerende deres glæde i interviews med ugemagasinet The New Yorker.[16]

Jubelscenerne som den, vi så den 11. september, er – i modsætning til hvad pressedækningen uforvarende kunne give indtryk af – i øvrigt heller ikke en enestående begivenhed, der er forbeholdt ikke-amerikanere. Da den amerikanske præsident, Harry S. Truman f.eks. annoncerede nyheden om, at atombomben netop var kastet over Hiroshima, og præsenterede de nærmeste officerer for resultatet som »en overvældende succes«, brød de ud i spontan jubel.[17]

CNN viste billeder af jublende amerikanere på barer og andre offentlige steder under det amerikanske bombardement af Bagdad i 1991. Den dag i dag er eufori da også en integreret del af krigsforberedelserne, som f.eks. da den amerikanske viceadmiral, Timothy Keating under en peptalk om bord på hangarskibet USS Constellation den 25. marts 2003 blev hyldet til de bragende højttalertoner af nummeret »We Will Rock You« fra rockbandet Queen, efter at han havde forsikret de jublende soldater om karakteren af deres forestående mission i Irak: »Tag ikke fejl, når præsidenten siger, at tiden er inde – it’s hammer time!«

Tanks og bomber påmales ofte sarkastiske og nedsættende beskeder; f.eks. vakte følgende graffiti opsigt på et laserguidet missil under Operation Desert Fox, da amerikanske og britiske styrker søsatte luftbombardementet mod Irak i december 1998: »Here’s a Ramadan present from Chad Rickenberg« (her kommer en ramadan-gave fra Chad Rickenberg).[18]

Pentagon tog afstand fra graffitien, men den er blot ét blandt mange eksempler.

»Highjack This, Fags« (frit oversat: Prøv at kapre denne her, bøsserøve) var beskeden på en bombe, der skulle kastes over Afghanistan ifølge Associated Press den 11. oktober 2001 (stavefejlen er autentisk: »Highjack« i stedet for »hijack«)[19]. Graffiti som f.eks. »Apocalypse« på kanonløbet af en amerikansk tank, eller »Die, You Magets« (dø, I mider) og »This is Gunna Hurt« (dette kommer til at gøre ondt), der ligeledes komplet med stavefejl er påmalet bomber, bliver af indlysende grunde ikke set af andre end afsenderne (medmindre journalister opdager dem, som i disse tilfælde), men de giver dog et illustrativt indtryk af afsendernes (mis)forhold til krigens alvor.

Man må således spørge sig selv, om euforien over et forestående luftbombardement, der karakteriseres som hammer time, eller amerikanske officerers spontane jubel over atombomben over Hiroshima – velvidende at et meget stort antal mennesker ville blive dræbt eller lemlæstet af sprængkraften – samt hånlige beskeder på tonstunge bomber dybest set er så meget mindre forkasteligt end palæstinenseres jubel over terrorangrebet den 11. september?

Det korte af det lange er vel, at det ene i det mindste ikke er mere »passende« end det andet. Euforien over krigs- eller krigslignende katastrofer, der rammer et fjendebillede, er et ubehageligt, men alment fænomen under krise, konflikt og krig. Det gør det ikke på nogen måde mere betryggende, når man betænker den dehumaniserende abstraktion, en sådan reaktion forudsætter, og svælget imellem jublen og de konkrete, tragiske omkostninger for dem, der er mål for angrebet. Men at se palæstinensernes jubel som en enestående, hjerteløs kynisme, er i det mindste både at lukke øjnene for deres historie (jf. kapitel 1), såvel som talrige lignende reaktioner i andre krige og konflikter, også blandt amerikanerne selv.

Jubelscenerne efter 11. september 2001 var trods alt også mere sporadiske, end de endeløse tv-gentagelser lod ane. I Danmark forårsagede en lille håndfuld palæstinensiske gadedrenge, der tankeløst fejrede terrorangrebet, nærmest større forargelse end angrebet i sig selv.

Et klarere billede af muslimers generelle holdning til terrorangrebet hævdes ofte at komme til udtryk i forskellige meningsundersøgelser.

En hemmelig meningsundersøgelse viste f.eks. i 2001 ifølge New York Times, at 95 % af de saudiarabiske mænd mellem 25 og 41 år sympatiserede med Osama bin Ladens kritik af Saudi-Arabiens afhængighed af USA, om end ikke med hans terror. [20] En international Gallup-undersøgelse i ni islamiske lande, der blev gennemført i december 2001 og januar 2002, viste, at selv om to tredjedele af de adspurgte fordømte terrorangrebet den 11. september , benægtede de fleste, at det var al Qaeda eller andre arabere, som havde udført det.[21]

Dette signalerer indiskutabelt en fundamental modstand mod USAs ageren på den verdenspolitiske scene, men om det også signalerer en omfattende parathed til at kaste sig ud i terroraktioner imod USA, er langt mere tvivlsomt. At et stort flertal af arabere overhovedet kunne betvivle, at al Qaeda stod bag terrorangrebet, må i sig selv forekomme de fleste i Vesten overordentlig besynderligt, men mistilliden til USA er så stor, at man åbenbart let lader sig overbevise om bevidst manipulation med videobånd, hvor Osama bin Laden synes at tage ansvaret. Sammenholdt med flertallets fordømmelse af terrorangrebet fortæller det dog også, at det netop er opbakningen bag kritikken af USA, der er det helt centrale, ikke til terroren, som man tværtimod ikke bryder sig om at associeres med.

Fra al Qaeda til True Lies

Al Qaeda (Basen) blev dannet i slutningen af 1980erne af den saudiarabiske rigmand, Osama bin Laden for at samle muslimer i den afghanske modstandskamp mod sovjetiske invasionsstyrker. Al Qaeda har imidlertid efterhånden udviklet sig til et internationalt terrornetværk vendt mod USA, Israel og Vesten samt hvad der betragtes som pseudo-islamiske regeringer verden over. Stifteren, der blev støttet både økonomisk og militært af USA, da den fælles fjende var de sovjetiske besættelsestropper, er i dag supermagtens mest eftersøgte terrorist.

Osama bin Laden opfordrede i august 1996 til jihad mod de amerikanske »besættelsesstyrker« i Saudi-Arabien; i februar 1998 udstedte al Qaeda-relaterede grupper en fatwa, som kræver, at alverdens muslimer skal dræbe amerikanere hvor som helst; i maj 1998 proklamerede bin Laden under overskriften »Islams atombombe«, at det er muslimers pligt at terrorisere »Guds fjender«. Gæt selv hvem.

Målet er at forene verdens muslimer og skabe et islamisk kalifat, hvorfor det også er nødvendigt at anspore muslimer til at gøre oprør mod de regeringer, som hævdes at have solgt sig selv til USA. Godt bakket op af Taleban-styret i Afghanistan, et af de mest bizarre regimer blandt verdenshistoriens mange brutale diktaturer, havde al Qaeda i en årrække tilmed nærmest perfekte vækstbetingelser. Terrorens midler er unægtelig også blevet radikaliseret med al Qaedas voksende gennemslagskraft, hvilket udviklingen inden for flykapringens korte historie tydeligt viser.

Det var således ikke første gang, at en terrororganisation koordinerede en kapring af hele fire passagerfly på én dag og derved tiltvang sig verdens opmærksomhed; faktisk kaprede den palæstinensiske terrororganisation, PFLP også fire passagerfly og brugte passagererne som politiske gidsler godt tredive år tidligere, nærmere bestemt den 6. september 1970. Vi skal komme nærmere ind på denne aktion i næste kapitel og her blot bemærke den radikalisering af terrorismen, der har fundet sted mellem de to aktioner – hvor PFLP således i sidste ende slap samtlige gidsler fri og sprang de tomme fly i luften, brugte al Qaeda som bekendt passagerflyene som bomber med over tre tusind civile dødsofre.

Spredt verden over har terrorismen tegnet et blodigt spor. En opgørelse fra Reuters [22] nævner følgende otte, større internationale terroraktioner siden 11. september 2001:

Den 11. april , 2002: 17 bliver dræbt, da lastbiler bringes til eksplosion uden for en synagoge på den tunesiske ø, Djerba.

Den 8. maj , 2002: 15 bliver dræbt, da en bil spræger i luften uden for et hotel i Karachi, Pakistan.

Den 14. juni , 2002: 11 bliver dræbt af bilbomer uden for det amerikanske konsulat i Karachi, Pakistan.

Den 6. oktober , 2002: En bliver dræbt, da eksplosioner sprænger hul i en fransk olietanker ved Yemens kyst.

Den 12. oktober , 2002: 185 bliver dræbt under et bilbombeangreb mod et diskotek på øen Bali, Indonesien.

Den 28. november , 2002: 15 bliver dræbt under et bilbombeangreb mod et hotel i Mombasa, Kenya.

Den 12. maj , 2003: 34 bliver dræbt under et angreb med bilbomber i Riyadh, Saudi-Arabien.

Den 16. maj , 2003: 39 bliver dræbt under fem eksplosioner i Casablanca, Marokko.

Men trods radikaliseringen fra 1970ernes flykapringer til terrorangrebet den 11. september 2001, blev terrorangrebet mod World Trade Center og Pentagon dog ikke startskuddet til en bølge af yderligere, spektakulære terrorangreb i denne størrelsesorden, skønt det ikke har skortet på advarsler herom lige siden.

Al Qaeda er med andre ord et terrornetværk, der næppe vil sky nogen midler i sin kamp, men hvis konkrete resultater trods alt slet ikke står mål med den styrke, de tildeler sig selv, så lidt som den styrke de tildeles af mange vestlige politikere.

Hvor ofte har vi f.eks. ikke set Osama bin Laden eller hans medsammensvorne kræve øjeblikkelig terror mod mål i Vesten, uden at der reelt er sket ret meget, til trods for tordnende, retoriske påstande om, at det skulle være en »islamisk pligt«? Til trods for den store sympati, der faktisk omgærder Osama bin Ladens person? Og til trods for den udbredte utilfredshed med USA og de arabiske regimer, der direkte og indirekte støtter USA?

Til sammenligning resulterede en opfordring fra Kong Mithridates om at dræbe romerske statsborgere på en specifik dag overalt i Hellas i 80erne f.v.t. i ikke mindre end 80.000 dræbte, bemærker historikeren Jeremy Paterson fra Newcastle University.[23] Det bemærkelsesværdige og højst informative ved Osama bin Ladens selvproklamerede autoritet, når det gælder udstedelsen af ordrer og opfordringer til verdens mere end en milliard muslimer om vilkårlige drab på amerikanere, er ikke den overvældende effekt heraf, men den yderst begrænsede effekt heraf!

Vi må simpelthen konstatere, at der faktisk ikke synes at være ret stor overensstemmelse mellem Osama bin Ladens vidt eksponerede trusler og disses effekt i form af faktuelle terroraktioner. I mange henseender er Osama bin Laden blevet virkelighedens svar på fiktionens behov for den arketypiske superskurk – lige så urealistisk megaloman, som han er i sin egen og al Qaedas selviscenesættelse, lige så effektfuldt troværdig synes han paradoksalt nok at blive opfattet.

Måske fordi vi i Vesten i forvejen er vant til fiktionens stereotype forbrydersyndikater med karismatiske ledere som f.eks. James Bonds arkefjende, Blofeld fra S.P.E.C.T.R.E. (der står for noget så ildevarslende som Special Executive for Counterintelligence, Terrorism, Revenge and Extortion), Lex Luthor fra Superman, Dr. Doom fra bl.a. Fantastic Four og Spiderman, og mange andre underholdende, men urealistiske verdensherredømme-aspiranter. Det er egentlig ikke så svært at finde vestlig grobund for frygten, når al Qaeda toner frem på skærmen og truer med Helvedes ild, for er det ikke S.P.E.C.T.R.E. eller lignende organisationer, som til skræk og advarsel er sprunget ud af fiktionens univers og blevet skræmmende realisme?

Det er naturligvis også befordrende for en overdreven opfattelse af truslens størrelsesorden, når en række Hollywood-film lader fanatiske skurke tale gebrokkent arabisk (eller sågar blot efterligne »arabiske lyde«), mens de entusiastisk planlægger brutale terrorscenarier. F.eks. i James Bond-filmen Octopussy (1983), hvor skurken, Kamal Khan på filmens hjemmeside er blevet beskrevet som en »landsforvist afghansk prins med en svaghed for god mad, juveler og atomvåben,« der »danner par med en magtgal kommunistisk general i et forsøg på at slippe et atomart holocaust løs over Vesteuropa«.[24] Eller True Lies (1994), der handler om en islamisk terrorgruppe kaldet Crimson Jihad med en af filmhistoriens mest forsimplede og dæmoniske ledertyper, som truer med at detonere atomvåben.

Stereotype og nedsættende karakteristika bliver arabere til del flere steder i filmenes univers, bl.a. i Rules of Engagement (2000), der er baseret på en historie, som egentlig udspiller sig i et latinamerikansk scenario, men i filmen hensættes til Mellemøsten. Stort set alle arabere fremstilles som ondskabsfulde fanatikere og notoriske løgnere i en film, der vanskeligt kan klassificeres som andet end regelret propaganda. Disneys børnefilm Aladdin (1992) er fra arabisk side også blevet kritiseret for at cementere stereotyper og for dens indledningssang, hvor det om det uspecificerede arabiske hjemland hedder: »It’s barbaric , but hey, it’s home!«

Nu er der imidlertid i USA stor tradition for, at interesseorganisationer slår ned på den mindste, potentielle fordomsfuldhed og derfor ofte glemmer, at der faktisk er talrige eksempler på stereotype fremstillinger af ikke bare arabere, men bestemt også af f.eks. amerikanere og briter, og at muslimer og jøder såvel som kristne faktisk optræder karikeret og stereotypt i utallige film, uden nødvendigvis at være udtryk for bagvedliggende snæversyn eller kalkuleret chikane af den grund.

Derfor antager klagerne også af og til urimelige dimensioner, f.eks. når filmen The Siege (1998) møder en storm af protester i USA, fordi den afbilder en muslimsk terrorist vaske sine hænder før bøn og af den grund hævdes at »forbinde islam med terror«. Filmen er faktisk alt andet end ensidig og lægger vægt på politiske dilemmaer i terrorbekæmpelsen og komplekse, globale årsagssammenhænge i øvrigt.

Der er betydelig forskel på at tilstræbe ekstremt dæmoniserede fjendebilleder som f.eks. i True Lies og Rules of Engagement og så fortælle en historie, hvor religiøse og etniske elementer på godt og ondt indgår som en integreret og nogenlunde afbalanceret del af plottet som f.eks. i The Siege. At The Siege viser en muslimsk terrorists religiøse ritual er ikke i sig selv spor mere anti-islamisk, end det f.eks. er antikristent, når den psykopatiske morder i Martin Scorseses remake af Cape Fear (1991) motiverer sine handlinger ud fra Bibelen og i øvrigt har dækket sin overkrop med tatoverede bibelcitater.

Dæmoniserede fjendebilleder og glorificerede selvportrætter af amerikanere stortrives absolut i Hollywood, men kritikken kan unægtelig også af og til stirre sig blind på misforståede detaljer og gå i så små sko, at det grænser til det ufrivilligt komiske, f.eks. når The Exorcist (1973) kritiseres for, at filmens dæmon har sit udspring i Mellemøsten.

Det afgørende i denne sammenhæng er derfor ikke så meget et spørgsmål om, hvorvidt Hollywood og populærfiktionen i øvrigt har vænnet os kollektivt til stereotype, negative opfattelser af arabere og muslimer, skønt det i visse tilfælde er en kendsgerning. Pointen er dog snarere, at når den kollektive opfattelse af og frygt for Osama bin Laden og al Qaeda antager så overvældende dimensioner, så synes reaktionen også at afspejle forvænthed med fiktionens verdensomspændende forbrydersyndikater, ondskabsfulde superskurke og endimensionale dommedagsprofeter, der konstant er på nippet til at udslette verden eller underkaste os alle sammen en frygtelig slavetilværelse, mens de storgriner dæmonisk (hvad enten de så fremstilles som aliens eller arabere, forretningsmænd eller robotter – der er såmænd alle slags).

Det er den generelle forsimpling af konflikter i de firkantede og sort/hvide fremstillinger af fjendebilleder, snarere end nogen særlig udtalt anti-arabisme, der er tendensen – og har været det i årtier. I disse fremstillinger er der altid behov for en fjende, hvis motiver og årsager det tilsyneladende er overflødigt tidsspilde at forsøge at sætte sig ind i, fordi det er så meget lettere at have en sympatisk, muskelsvulmende action- eller superhelt til at bekæmpe ondskabens stereotyper.

Men problemet er egentlig ikke sådanne film- og tegneserieuniverser og deres eventuelle greb om publikum (de er såmænd lette syndebukke for moralsk forargelse i alle lejre og spænder ligesom alle andre genrer fra det stupide til det sublime); problemet opstår, når politiske ledere og verdensomspændende medier selv iscenesætter den komplekse, politiske virkelighed, som var det en film-trailer.

F.eks. når et ledende kongresmedlem som Ricard Gephardt, der stræber efter at blive Demokraternes præsidentkandidat i 2004, iscenesætter USAs terrorbekæmpelse på melodramatisk Hollywood-vis og ved hjælp af militaristisk retorik overdramatiserer karakteren af det indenrigspolitiske terror-beredskab: »Frontlinje-soldaterne er det lokale politi, det lokale brandvæsen, det lokale nødberedskab. På samme måde, som man ville træne, gruppere og kommunikere med soldater på slagmarken, er vi nødt til at indsætte vore frontlinje-soldater i denne nye front i Amerika«[25] (mine fremhævelser).

Eller når CBS’ Dan Rather i The Late Show with David Letterman den 17. september 2001 forklarer motivet for terrorangrebene således: »De ser sig selv som verdens tabere, og det gør dem tossede. Der er ingen rationalitet i det. De er vanvittige, de er hadere.« Således kan også mediefolk regredere til superhelt/superskurk-universet, hvor der bare er tale om tossede tabere. Årsagen til deres handlinger er kulturelt determineret had, og motiverne er totalt irrationelle. End of story. Det er naturligvis både en banalisering og en misforståelse af motiver og årsager, der er alt andet end befordrende for en indsigt i baggrunden for terroren og af samme grund i virkeligheden absolut kontraproduktiv i forhold til bekæmpelsen af den.

Når truslen fra al Qaeda således bliver overdramatiseret i stil med et opfindsomt film-plot, og Osama bin Laden af George W. Bush bliver gjort til Ondskabens lakaj (eller George W. Bush til Satans lakaj af Osama bin Laden, for den sags skyld), sprænger det alle andre dagsordener og problemstillinger itu. Stillet over for trusler fra det Onde selv, trusler mod selve verdens eksistens, er der meget lidt, vi ikke er parate til at gøre, og meget lidt andet, der overhovedet betyder noget som helst.

Især når militære og politiske ledere efterfølgende taler om nødvendigheden af dramatiske forholdsregler, der involverer indskrænkninger i retssikkerheden og mistænkeliggørelsen af »potentielle« fjender, skønt de selv samme militære og politiske ledere besidder slagstyrker, der næppe uden overdrivelse er mange tusind gange stærkere end al Qaeda, og efterretningstjenester, som ikke bare er langt mere teknologisk udviklede, men til sammenligning i øvrigt har nærmest uanede økonomiske midler til deres rådighed.

Selv om al Qaeda altså på papiret har både dødsforagtende vilje og et stort antal villige martyrer i løst organiserede terrorceller samt våben og regulære militære træningslejre i flere lande, er det, de har opnået i forhold til at bekæmpe Vesten eller rejse et islamisk kalifat – ret beset – bagateller. Om langtfra en papirtiger, så er al Qaeda dog absolut heller ikke nogen væsentlig, global magtfaktor, og det virkelige drama udgøres derfor i langt højere grad af reaktionen på al Qaedas aktioner, og trods alt i mindre grad af aktionernes konkrete ødelæggelser og ofre.

Betænker man den betydelige antiamerikanisme blandt befolkningerne i mange islamiske lande og hele det postyr, som visse fundamentalistiske islamiske grupperinger har skabt i Vesteuropa, samt den lange række af mediers og politikeres antydninger af europæiske og amerikanske muslimer som en slags »femte kolonne« i al Qaedas terrorkrig, bliver det så meget desto mere iøjnefaldende og forbavsende, hvor forsvindende terroristernes »succes« i grunden er.

Hvor udbredt må man med andre ord vurdere den konkrete parathed blandt muslimer verden over til at slutte aktivt og militært op om al Qaeda og anrette terrorangreb mod civile i Vesten? Særdeles ringe. Der er åbenlyst en meget stor forskel på verbalt at slutte talstærkt op omkring indholdet i Osama bin Ladens specifikke kritik af USA, som vi kan se i meningsmålinger, og så til af den grund at gribe til terrorens våben.

Det faktum, at selvmordsangreb og anden terror slet og ret er uhyre sjældne i Vesten i almindelighed og stort set begrænset til krigs- og borgerkrigslignende scenarier eller områder med lignende, meget voldsomme interne konflikter, f.eks. Egypten, Kashmir eller Israel (som vi skal vende tilbage til i kapitel 1), betyder, at i det mindste den faktuelle, globale terrortrussel i alle andre sammenhænge ganske enkelt er beskeden.

At det er svært at se i øjnene, skyldes ikke mindst det uundgåelige chok den 11. september og den efterfølgende frygt for at se passagerfly efter passagerfly styrte ind i den ene skyskraber efter den anden i dagene, ugerne og månederne derefter. Men det skete ikke.

Og selv om lignende aktioner faktisk af og til skulle lykkes igen, vil flyrejser stadig væk inden for en betragtelig margin være ekstremt sikre. På linje med ophold i amerikanske skyskrabere.

Atomar, bakteriologisk og kemisk terror

Den globale terrormyte, dvs. det billede, vi får af den aktuelle gennemslagskraft af global terrorisme i almindelighed og al Qaedas terrorisme i særdeleshed, er overdrevet, når vi kigger på omfanget af de terroraktioner, der rent faktisk er gennemført.

Men hvad nu hvis ?

Hvad nu hvis al Qaeda anskaffer sig masseødelæggelsesvåben? Ville de tøve med at bruge dem, hvis de kunne komme til det? Næppe.

Osama bin Laden betragter det f.eks. som en »religiøs pligt« for islamiske stater at erhverve atomvåben: »Anskaffelse af våben til muslimers forsvar er en religiøs pligt. Og hvis jeg skulle have anskaffet sådanne våben, så vil jeg takke Gud for at have sat mig i stand til at gøre det.«[26]

Ikke-konventionelle våben, de såkaldte CBRN-våben udgør naturligvis et muligt trusselsscenario i en klasse for sig (CBRN: Chemical, Biological, Radiological, Nuclear; dvs. kemiske, biologiske, radiologiske og atomare våben).

Man kan forestille sig mange skræmmende scenarier, f.eks. at det lykkes al Qaeda at skaffe udrangerede atomvåben fra tidligere, sovjetiske republikker og teknologisk ekspertise fra Pakistan. I Pakistan har man f.eks. allerede måttet varetægtsfængsle to atomforskere af sikkerhedsårsager, hvoraf den ene sympatiserede med Taleban.

Det er imidlertid helt usandsynligt, at al Qaeda selv skulle formå den omfattende og komplekse opgave, det er at påbegynde og skjule et egentligt atomvåbenprogram og samtidig forblive en undergrundsorganisation. Sandsynligt er det derimod, at al Qaeda skulle forsøge at fremstille en såkaldt dirty bomb, dvs. en konventionel bombe, der »blot« spreder radioaktivt materiale, men altså ikke er et atomvåben og derfor heller ikke har større sprængkraft end den pågældende konventionelle bombe. Her er ikke behov for årelange udviklingsprogrammer, der er vanskelige at skjule, og da der alene i perioden 1994-2002 er 175 rapporter verden over om radioaktivt materiale, som er smuglet ud af tidligere sovjetiske territorier og andre lande,[27] er anskaffelsen heraf næppe umulig.

Meget tyder da også på, at det nøjagtigt er det, som al Qaeda har bestræbt sig på.

Ifølge BBC påviser efterretningskilder på baggrund af informationer, der er fremskaffet fra al Qaedas afghanske træningslejre, at organisationen har fået radioaktivt materiale fra Taleban-styret og har arbejdet på at konstruere en sådan dirty bomb i den afghanske by Herat.

Tidligere medlem af USAs nationale sikkerhedsråd, Gary Samor udtaler på baggrund heraf: »Truslen fra atomvåben er meget, meget spinkel. (…) Derimod er truslen fra en ’beskidt bombe’ [dirty bomb] eller radiologisk bombe langt mere plausibel.«[28]

Skulle det lykkes al Qaeda at fremstille en såkaldt beskidt bombe, ville de komme i besiddelse af et uhyggeligt terrorvåben. Ifølge Times Pentagon-korrespondent, Mark Thompson er effekten ikke desto mindre beskeden sammenlignet med rigtige atomvåben: »Trotylets sprængkraft i en sådan bombe kan faktisk være farligere end det atomare materiale.«[29] Det er altså trods alt stadig væk primært på linje med faren fra konventionelle bomber, at også dette trusselscenario skal ses.

Der er dog alternativer til en dirty bomb, f.eks. kemiske og bakteriologiske våben. Nyhedshistorier om al Qaeda, der planlægger massive terrorangreb mod europæiske og amerikanske storbyer, forgiftning af drikkevandet, kemiske angreb mod metrostationer og bombeangreb mod atomkraftværker er jævnligt tilbagevendende.

De til dato eneste markante eksempler på brug af kemiske våben i terroraktioner stammer imidlertid begge fra den japanske organisation, Aum Shinrikyo. En apokalyptisk sekt under ledelse af guruen Shoko Asahara, der blander tibetansk buddhisme, hinduisme, yoga og science fiction, og som i sine velmagtsdage muligvis rådede over en formue på over 1 milliard dollars og kunne mønstre op mod 50.000 tilhængere, fortrinsvis i Japan og Rusland.[30]

Det første angreb foregik i byen Matsumoto den 27. juni 1994 og dræbte syv personer, det andet og mest omfattende angreb rettede sig mod Tokyos metro den 20. marts 1995. Hele 15 undergrundsstationer blev ramt, ca. 1.000 måtte på hospitalet , og 12 blev dræbt (en række tidligere forsøg på lignende terrorangreb i perioden 1990-1995 mislykkedes).

I forhold til ressourcer, økonomi, tilhængere og motivation er Aum Shinrikyo og al Qaeda unikke terrororganisationer, og blandt de få, for hvem det er realistisk overhovedet at spekulere i fremstilling og brug af CBRN-våben. Al Qaeda er imidlertid mere løst struktureret og ikke med samme professionelle og moderne hierarkiske og stærkt centralistiske beslutningsprocedure som Aum Shinrikyo, hvilket vanskeliggør den omfattende og uhyre specialiserede organisering, som er nødvendig for at fremstille disse våben på højt niveau.

Al Qaeda har f.eks. arbejdet med at fremstille primitive våben med cyanid. Men det er meget vanskeligt at benytte cyanid i større skala i et terrorvåben på grund af transportproblemer, og fordi det hurtigt spredes i åbne rum. Ifølge efterretningskilder, der refereres i New York Times i november 2001, er det sandsynligvis ikke lykkedes organisationen at fremstille effektive våben af den karakter: »De har visse, primitive evner, men problemet er at gøre dem praktisk anvendelige til våbenbrug (…) Alle beviser peger på, at de ikke har været i stand til dette.«[31]

Året efter, i december 2002 hævdede den amerikanske regering imidlertid, at al Qaeda-relaterede ekstremister havde fået fat i et kemisk våben i Irak med nervegassen VX. Det ville i givet fald være det første uomtvistelige eksempel på, at al Qaeda havde anskaffet et ikke-konventionelt våben, der rakte længere end til primitiv brug af cyanid.

En talsmand fra Department of Homeland Security, Gordon Johndroe afviser dog over for Washington Post at være i besiddelse af beviser: »Har de fået fat i kemiske våben? Jeg har ingen konkrete beviser på, at det er tilfældet.«[32] Ifølge samme avis udtaler en anden embedsmand om den hypotetiske trussel: »I psykologisk forstand ville brug af nervegas i USA få folk til at gå i panik, men det ville formodentlig ikke dræbe ret mange.« Ligesom i tilfældet med en såkaldt beskidt bombe er den største effekt trods alt den, som rygterne herom skaber.

De farligste nervegasser involverer således betydelige risici for dem, der arbejder med dem, og er simpelthen uhyre komplicerede at konvertere til våbenbrug, især på grund af vanskelighederne ved at fremstille effektive spredningsmekanismer. En mulighed er derfor at undlade at producere egentlige våben, men i stedet sprede kemiske eller bakteriologiske stoffer direkte i drikkevand eller madforsyninger.

I rapporten »Atommateriale, gass og mikrober som terrorvåpen« fra Forsvarets Forskningsinstitutt (FFI) i Norge i 2001, der analyserer terrorgruppers interesse for og brug af de såkaldte CBRN-våben, hedder det om dette trusselscenario: »Kontaminering af drikkevand eller madforsyninger til en bybefolkning er en mulig spredningsmåde, men er langt mindre sandsynlig end den vulgariserede og populistiske del af terrorismelitteraturen hævder. For det første vil de fleste biologiske stoffer ikke overleve længe i klart vand, der bliver udsat for sollys og klorrensning. Selv kolerabakterier dør hastigt i klart vand. Dertil kommer, at drikkevandskilderne i større byer ofte er så tilpas store, at der skal massive mængder med biologiske stoffer til for at skabe en tilstrækkelig skadelig dosis, specielt når dødelighedsraten af de sygdomsfremkaldende stoffer tages i betragtning. Desuden er moderne, sanitære renseteknikker (klortilsætning, filtrering osv.) indrettet til at dræbe naturligt farlige stoffer og vil derfor også ofte være effektive mod det aktuelle biologiske stof. Endvidere vil kontrolteknikker af drikkevandet med henblik på at opdage farlige toksiner og gifte reducere chancen for et effektivt massedødsangreb med kemiske stoffer. Bakteriel forgiftning af madforsyninger vil ofte være ineffektivt som masseødelæggelsesvåben på grund af rutinemæssige tiltag rettet mod bakterier i mad.«[33]

Den mest effektfulde måde at forårsage massedød med et bakteriologisk terrorvåben er sandsynligvis ved brug af en såkaldt respirabel aerosol, en usynlig sky af smitsomme dråber eller partikler, som kan inhaleres af et stort antal mennesker, fordi den bliver i luften i længere tid. F.eks. kan et højkoncentreret aerosol af miltbrandsporer eller andet dødeligt, biologisk materiale, der spredtes over et tætbefolket byområde, smitte i tusindvis af mennesker, hedder det i rapporten fra FFI. Det indebærer imidlertid så store tekniske vanskeligheder, at det er lidet sandsynligt, at en terrororganisation skulle kunne formå noget sådant.

Lettere er det at producere farlige biologiske stoffer i væskeform, men når disse sprayes ud i luften, bliver dråberne større end den mikroskopiske størrelse, der er nødvendig for en optimal respirabel aerosol, og falder alt for hurtigt til jorden.

En række publicerede terrorscenarier er ganske enkelt urealistiske. F.eks. bemærker rapporten: »Udslip af miltbrand fra Empire State Building har været et populært skrækscenario i terrorismelitteraturen, men et sådant angreb ville – selv om det blev gennemført i nattetimerne (hvor sollyset ikke ville dræbe bakterierne) – højst sandsynligt mislykkes af en række tekniske årsager.« [34]

Det er med andre ord et trusselscenario ude af proportioner, når den amerikanske forsvarsminister, Donald Rumsfeld i et interview den 20. februar 2003 udtaler, at kemiske eller biologiske våben kunne have mangedoblet antallet af dødsofre under terrorangrebet på USA den 11. september: »Tre tusind blev dræbt i USA den 11. september i et meget konventionelt – men ukonventionelt udført – angreb. Hvis der havde været tale om kemiske eller biologiske våben, havde det måske ikke været 3.000; det kunne have været 30.000 eller 300.000 eller en million.«[35] Faktisk ville det være vanskeligt overhovedet at opnå en lignende dødbringende effekt på anden vis end den, man rent faktisk gjorde brug af.

Hjemmelavede terrorbomber er uhyre vanskelige at fremstille, i hvert fald hvis de skal have karakter af masseødelæggelsesvåben. Pressen og politikerne har overdrevet både mulighederne og konsekvenserne, understreger videnskabelige eksperter ifølge Financial Times. Formanden for UK Chemical Weapons Convention Advisory Committee påpeger, at frygt og panik sandsynligvis vil have alvorligere konsekvenser under et terrorangreb i Londons undergrund end kemikalierne, selv hvor man f.eks. anvender en nervegas som ricin (en af de mest dødbringende): »… nogle ville dø, men ikke i stort antal – højeksplosive bomber ville være langt farligere.« [36] I øvrigt er toksiteten (»giftigheden«) af et stof heller ikke nødvendigvis sammenfaldende med effektiviteten heraf som våben, understreger FFI.

En anden ekspert i nervegas fra Oxford Universitet, Steve Emmett maner ligeledes til besindighed: »Det er let at overspille risici og fremkalde panik. I virkeligheden er risikoen for masseforgiftning [fra alle kemikalier] meget lav.«[37]

Der er betydelige vanskeligheder ved at fremstille CBRN-våben, især fordi det er farligt at arbejde med radioaktive og smitsomme komponenter og kræver en betydelig ekspertise og teknisk formåen. Indtil videre er der da heller ikke et eneste eksempel på terroristers brug af CBRN-våben med massedød til følge.

FFI bemærker, at Aum Shinrikyos terroraktion i Tokyos metro i 1995 er undtagelsen, der bekræfter reglen om uigennemførligheden af sådanne angreb. Resultatet var trods alt ikke massedød, men 12 dræbte, og de meget ressourcekrævende forudsætninger for at fremstille CBRN-våben letter identificeringen og afsløringen af et produktionsapparat med dette formål for øje.

Til gengæld kan terrororganisationer forsøge at springe hele det komplicerede produktionsled over og i stedet erhverve færdige våben fra stater, der både har økonomien og ekspertisen til at fremstille dem. Sovjetiske atomsprænghoveder med en sprængkraft, der er 60 gange større end atombomben over Hiroshima, kan bæres af bare to personer og kunne f.eks. tænkes at falde i terroristers hænder for siden at blive brugt mod mål i USA.

Der er også skrækscenariet om færdigudviklede, bærbare atombomber, der skjult i en kuffert eller rygsæk kunne smugles ind i USA eller andre lande og her bringes til detonation.

Der er dog stor uenighed om , hvorvidt dette er praktisk gennemførligt, og om sådanne våben overhovedet eksisterer eller ej. Der er også vidt forskellige antagelser om , hvor meget en »kuffert-atombombe« i givet fald vejer, og hvor simpel den skulle være at transportere og detonere. Forestillingerne rækker lige fra den handy kuffertstørrelse med en vægt på små 15-25 kg til uhåndterlige dimensioner på størrelse med opvaskemaskiner og en vægt på mellem et halvt og et helt ton.

Den tidligere chef for Ruslands nationale sikkerhed, Alexander Lebed hævdede i 1996, at Sovjetunionen skulle have fremstillet atomvåben i kuffert-størrelse med en sprængkraft på 1 kiloton TNT (knap en tiendedel af Hiroshima-bomben), der af denne grund ville være ideelle for terrororganisationer. Og hvad værre var – han påstod, at op mod hundrede af disse skulle være »forsvundet«.

Den russiske regering benægter imidlertid kategorisk, at der nogen sinde skulle være blevet fremstillet sådanne våben, og understreger hårdnakket, at de russiske atomvåben i øvrigt er genstand for så omfattende sikkerhedsforanstaltninger, at det er helt utænkeligt, at de nogen sinde skulle kunne forsvinde, endsige blive stjålet.

I USA har man ikke den samme tillid til atomvåbnenes sikkerhed i Rusland, hvor lave lønninger og tekniske svigt synes at udgøre en ekstra sikkerhedsrisiko. Selv i USA, hvor forholdene er betydeligt bedre, har man mistet atomvåben, f.eks. da et bombefly faldt i havet fra dækket af hangarskibet Ticonderoga i 1965.

Ifølge en tidligere embedsmand fra USAs forsvarsministerium, Rose Gottemoeller, der i begyndelsen af 1990erne deltog i opsynet med den amerikansk finansierede fjernelse af sovjetiske atomvåben fra Ukraine, Hviderusland og Kasakhstan, har rygterne om »kuffertbomben« rod i virkeligheden. Der var dog tale om tre kufferter, som det ville kræve et helt team at detonere. »Det var ikke noget, man kunne smide i sin skuldertaske og tage med sig i en bus eller ombord på et fly,« forklarer han til The Boston Globe.[38]

Tidligere chef for CIAs kontraterrorisme, Vincent Cannistraro afviser blankt, at Osama bin Laden skulle have erhvervet kuffert-atomvåben: »Bin Laden har ingen kuffertbomber. Den slags er rent vrøvl.«[39]

Præsidenten for Eagle Research og konsulent for det amerikanske Department of Energy, Stefan Leader er af den opfattelse, at skønt enhver rapport om atomtrusler mod USA må tages seriøst, er terroristers hypotetiske brug af bærbare atomvåben trods alt »et scenario af lav sandsynlighed«.[40]

En tidligere embedsmand fra det amerikanske udenrigsministerium, Larry Johnson konstaterer ligeledes, at truslen er »overdrevet« og tilføjer: »Det er ikke sådan, at et atomvåben har evig holdbarhed. Hvis man ikke anvender det inden den og den dato, risikerer man, at det slet ikke at kan anvendes længere.«[41]

Det er naturligvis i sidste ende umuligt at verificere definitivt, hvorvidt der mangler atomvåben eller ej fra det tidligere sovjetiske arsenal, men Jon Wolfstahl, der har deltaget i et amerikansk sponsoreret projekt, der skal opgradere sikkerheden ved 123 russiske opbevaringsfaciliteter for atomvåben, udtaler til The Boston Globe: »Mit bedste bevis på, at intet mangler, er, at intet er blevet sprunget i luften.«[42]

Om muligheden, for at terrorgrupper simpelthen anskaffer sig færdige CBRN-våben fra stater, der har ressourcerne og teknologien til at fremstille dem, og om faren for, at stater benytter sig af terrorgrupper til at rette angreb mod andre stater, konkluderer FFI: »Man kender imidlertid ikke til faktiske og dokumenterbare eksempler på, at stater har forsøgt og/eller gennemført hemmeligt CBRN-angreb med en terrorgruppe som udøvende led. Til trods for de mange eksempler man kender på terrorgruppers (mislykkede) forsøg på at anskaffe sig CBRN-våben, glimrer statssponserede grupper ved deres fravær. Dette indebærer altså en betydelig diskrepans mellem de aktører, som har faktuel kapacitet til at producere effektive CBRN-våben (stater), og de aktører (visse typer terrorgrupper), som har viljen og motivationen til at anvende disse våben. Dette forklarer måske noget af det mysterium, som fraværet af faktiske eksempler på ’masseødelæggelses’-terrorisme har skabt …«.[43]

Sammenlignet med de langt mere overhængende konflikter med altudslettende potentiale i de tilspidsede kriser under den kolde krig er truslerne fra terrorister som f.eks. Osama bin Laden, Timothy McVeigh eller Shoko Asahara under alle omstændigheder af begrænset karakter.

Konklusion

Det er på den ene side umuligt at gardere sig fuldstændig mod terror med masseødelæggende effekt, men det er på den anden side uhyre vanskeligt at forårsage masseødelæggelse og massedød, hvis ikke man har adgang til et militærapparat og omfattende våbenprogrammer med netop dette formål for øje.

Opfindsomhed kan i nogen grad kompensere for manglende evne til at fremstille effektive masseødelæggelsesvåben. Terrorangrebet den 11. september 2001 er eksemplet par excellence herpå og viser da også alle tegn på at være en opfordring til efterfølgelse.

Alene det faktum at et overlegent militærimperium kan rystes af mennesker, som blot er bevæbnet med et flycertifikat og eventuelt en lommekniv, er selvfølgelig en ny situation, der om ikke militært så dog mentalt kan vende op og ned på Vestens kollektive selvforståelse. »Våben« med knusende effekt er tilsyneladende ikke længere forbeholdt de økonomisk privilegerede kunder hos verdens indflydelsesrige fabrikanter af krigsmateriel med den mest raffinerede våbenteknologi – dødsforagt og udspekuleret opfindsomhed i sig selv kan med de forhåndenværende midler gennemføre angreb med gruopvækkende konsekvenser, helt uden brug af CBRN-våben, ja, helt uden brug af våben i traditionel forstand.

Men er opfordringen blevet fulgt? Stort set ikke. Det var godt nok tilsyneladende hensigten, om end i beskeden skala sammenlignet med forbilledet, da den 15-årige Charles Bishop den 5. januar 2002 fløj et lejet sportsfly ind i 28. etage af Bank of Americas bygning i Tampa, Florida. Som tidligere nævnt omkom kun han selv.

Terrorens styrke er imidlertid ikke primært den skade, den rent konkret kan forvolde, men den frygt og panik, som følger af terroraktioner (eller af truslerne herom). Jo mere vi medvirker til at overdrive truslen, desto mere går vi derfor uundgåeligt terroristernes ærinde.

Symbolikken og iscenesættelsen af terrorangreb har imidlertid også en signalværdi i sig selv.

Timothy McVeigh, der i 1995 bombesprængte centralregeringens kontorbygning i Oklahoma City, gjorde det sikkert netop den 19. april , fordi dette er en mærkedag for højreorienterede militser i USA: Richard Snell, der i 1983 forgæves havde forsøgt at sprænge selv samme bygning i luften, blev således henrettet den 19. april , ligesom det var den 19. april , at FBIs angreb på den højreorienterede kristne Branch Davidian-sekt i Waco i 1993 endte i et inferno af skudvekslinger, flammer og tåregas med 86 døde blandt de forskansede sektmedlemmer. Og endelig begyndte den amerikanske revolution med slaget ved Lexington den 19. april 1775.

Derfor har McVeighs umiddelbare mål, en regeringsbygning i Oklahoma City, såvel som f.eks. de umiddelbare mål for angrebet den 11. september 2001, World Trade Center og Pentagon, naturligvis været lige så vigtige for terroristerne som de respektive dødsofre i sig selv, fordi det efterstræbelsesværdige i disse tilfælde er den maksimale signaleffekt, der afhænger af, hvilket symbol der er ramt (og dermed også af, hvilket nyt symbol der er skabt) af aktionen

Håbet er som nævnt at inspirere til efterfølgelse, men det er altså et håb, der må siges at være blevet voldsomt skuffet, både for Timothy McVeighs og Osama bin Ladens vedkommende. Selv om kuverterne med miltbrand eller miltbrandlignende pulver, der dukkede op i USA efter angrebet med de kaprede fly, må være inspireret af opstandelsen efter 11. september , så har disse ifølge de fleste iagttagere næppe været relateret til al Qaeda eller haft samme motiver (den 19. oktober 2001 gav også George W. Bush udtryk for, at der sandsynligvis står en eller flere amerikanske, kristne fundamentalister bag [44]).

Til trods for at de heller ikke kan måle sig med det spektakulære tv-drama, som de angrebne tvillingetårne blev gjort til (og naturligvis bevidst var iscenesat med henblik på fra terroristernes side), er implikationerne dog vidtrækkende. Der har godt nok været talrige miltbrand-trusler i USA før 11. september 2001, faktisk ikke mindre end 173 tilfælde alene i perioden 1998-2000 [45], men det har tilsyneladende været tomme trusler eller barske narrestreger hver gang.

I efteråret 2001 er det første gang, at mennesker er blevet dræbt ved bakteriologiske terrorangreb. Miltbrandsporerne var af foruroligende høj kvalitet, og analyser tyder ifølge New Scientist på, at de er af en type, der formodentlig stammer fra et amerikansk militær-laboratorium. [46] Men lige så skræmmende perspektiverne i disse hændelser kunne tage sig ud, lige så få ofre krævede de, og lige så hurtigt ebbede de trods alt ud.

Men den generelle frygt, som de affødte, giver et forstærket indtryk af selv den mest pansrede stats sårbarhed. Dramatiske trusselscenarier har floreret længe før 11. september 2001 – f.eks. muligheden af at fremstille dødbringende våben vha. husholdningsmidler og lidt teknisk snilde, som af og til nævnes i medierne, når en forsidehistorie er udeblevet. Enhver kan således på internettet eller i litteraturen finde manualer, der minutiøst forklarer fremstillingen af primitive terrorvåben, f.eks. i forfatteren Chuck Palahniuks bestseller Fight Club (1996), der som en integreret del af handlingen udpensler »Anarkiets nouvelle cuisine«, og som danner forlæg for den stjernebesatte filmatisering af samme navn, der tidligere er omtalt.

Det er trods alt mestendels hypoteser, litterære gimmicks med et tvetydigt strejf eller skræmmebilleder, der kun helt undtagelsesvist fører til dødbringende terror. Selv om vi aldrig skal sige aldrig, ja, selv om vi må forudse muligheden af kommende terroraktioner af en vis skala, er det lige så vigtigt at bevare erkendelsen af den begrænsede risiko for den enkelte borger, som det er vigtigt at se i øjnene, at bekæmpelsen af disse trusler i det mindste ikke kan løses militært.

Under den kolde krig, hvor to atommagter stod stejlt over for hinanden og reelt delte store dele af verden imellem sig, kunne militære høge og militærindustriens lobbyister faktisk med en vis ret argumentere for, at oprustningsspiralen virkede afskrækkende og dermed paradoksalt nok også stabiliserende for verdensfreden, fordi ingen af de to blokke turde risikere en krig, der i absolut endegyldig forstand kunne blive både den største og sidste. At masseødelæggelsesvåbnenes sprængkraft sandsynligvis oversteg det nødvendige for en total, global selvudslettelse allerede i 1960erne, forhindrede dog ikke våbenspiralen i at eskalere mangfoldige gange yderligere til våbenfabrikanters store fortjeneste. Men ikke ti gange så høje våbenbudgetter ville i dag kunne sikre staten eller civilbefolkningen definitivt imod denne, nye type angreb, hvilket naturligvis hele den politiske magtelite, som sværger til øgede bevillinger til militæret, forventeligt nok er de sidste i verden til at drage konsekvenserne af.

George W. Bush udtrykker således på et tidligt tidspunkt den erkendelse, at terrorangrebet den 11. september næppe kunne være undgået: »Jeg tror ikke, at nogen kunne have forhindret rædslerne den 11. september.«[47] Og selv om den amerikanske præsident måske først og fremmest har villet afværge kritikken af efterretningstjenesterne, er der vel ingen tvivl om, at hvis ikke verdenshistoriens stærkeste militærmagt og verdenshistoriens største overvågningsbudget kan gardere USA mod selvmordsterrorister, kan næppe nogen gardere sig.

Så meget desto mere misvisende er derfor netop den tryghedsgaranti, som USAs Department of Homeland Security skal give, trods sammenlægningen af en lang række kontorer og afdelinger fra forskellige ministerier og agenturer og et astronomisk budget, der samlet når op på 37,4 milliarder dollars, og som inkluderer en ny, forenet militærkommando og en grundlæggende omlægning af FBI. Senator Edward Kennedy reagerede da også på omlægningen med en illustrativ skepsis: »Spørgsmålet er, hvorvidt en udskiftning af dækstolene på Titanic er den rette fremgangsmåde.«[48]

Sammenfattende er der to overordnede konklusioner at drage på baggrund af de overvejelser, som er kommet til udtryk i det foregående:

For det første erkendelsen af at omfanget af de mest udspekulerede og kyniske terrorangreb i sidste ende rent faktisk ikke er slet så voldsomt, som det ved første øjekast kan synes. Ret beset er de spektakulære terroraktioner trods alt sjældne. I forhold til scenarier, hvor f.eks. al Qaeda fremstiller en såkaldt beskidt bombe eller andre typer CBRN-våben, er bestræbelserne herpå givetvis ganske reelle. Men sandsynligheden for at producere og anvende sådanne våben med massedød til følge er lille, og konsekvenserne heraf er generelt overdrevet.

Den globale terrorfrygt er selvfølgelig for så vidt reel nok, i og med at en terroraktion er både en tragisk og uhyggeligt skræmmende begivenhed. Men for den almindelige borger , der ikke befinder sig i et område med krigs- eller borgerkrigslignende tilstande, er risikoen uhyre minimal. Overeksponeringen af truslen globaliserer således en terrormyte og et trusselsbillede, der i forhold til omfanget af de faktuelle konsekvenser af terrorgruppernes virke for civilbefolkningen er stærkt proportionsforvrængende.

For det andeterkendelsenafdet, vi kunne kalde den nationale sikkerhedsmyte. Dvs. den illusion, atvinogen sinde skulle kunne sikre os mere afgørende mod døds- og livsforagtende terrorister (og deres trods alt begrænsede rækkevidde), end tilfældet er i dag.