Til reception

De skæve og lidt nedladende blikke, der diskret betragtede ham, lod ham forstå, at han var en anden. En fremmedvækst.

Hvis de havde vidst bedre og havde haft et minimum af kendskab til de menneskelige sider, ja så havde måske tanken “sky” eller “genert” strejfet deres kloge hjerneceller et kortvarigt øjeblik.

Selv var han lidt ligeglad. Han havde efterhånden affundet sig med folks holdning til hans person. Men i hans usårlige utilnærmelighed var han sårbarhedens engel selv. Han vidste også, at hans attitude udadtil i dette mærkelige øjeblik virkede “hertil-og-ikke-længere” på de her mennesker til den her lidt ligegyldige reception. Hans kæreste Birgit havde tvunget ham til at deltage. Egentlig var det en slags stolthed, der fik ham til at fremstå arrogant i andres øjne. Og på en måde passede det ham fint. Han ønskede nemlig ikke at tale med hvemsomhelst. De, der tog tilløbet, skulle lige overveje det en ekstra gang, og han kendte deres evindelige spørgsmål til bevidstløshed. Og netop dem orkede han ikke at indlade sig på sådan en håbløs dag blandt fremmede mennesker, der alle parlamenterede på livet løs. Men mest om deres egne fortræffeligheder.

Det var en “kom-og-klap-mig-på-skulderen” og “her-har-jeg-den-sidste-nye-bibelfortolkning-der-er-hamrende-uinteressant-du-skulle-hellere-tage-og-læse-min-fortolkning-af-samme-passage-for-den-er-langt-langt-bedre-når-nu-jeg-selv-skal-sige-det” reception.

Og lige netop sådanne receptioner var han langsomt kørt sur i. Derfor deltog han meget sjældent og prøvede så vidt muligt at holde sig uden for enhver diskussion af religiøs karakter.

Han var ikke religiøst anlagt - jo, på en måde var han det men han var langtfra så ortodoks-fanatisk, som nogle måske gik og troede om ham.

- I så fald var jeg ikke kæreste med Birgit, sagde han, når diverse teologer og lignende begyndte at snage i hans “åh-så-interessante-baggrund.”

Deres velmente interesse for hans eksotiske person hang ham langt ud af halsen. De kunne lige så godt spørge, om han har vænnet sig til det nordiske klima. Om han taler deres sprog. Om han trives i landet osv. osv. osv. Altid: Same procedure as last year, James.

Mon det nogensinde bliver anderledes? Han begyndte efterhånden at tvivle. Tvivle gevaldigt.

- Keder du dig? spurgte Birgit smilende og gav ham et hurtigt kindkys.

Inden han overhovedet nåede at svare hende, var hun allerede godt i gang med en intellektuelt-udseende mand først i halvtredserne med dybt neurotiske ansigtstræk. På sin jødisk udseende næse havde han nogle tykke brilleglas og i munden en ildelugtende cigar.

Birgit var til reception for at profilere sig. Hun håbede dette vigtige flæskebjerg ville gøre sig umage og tale hendes sag over for de andre kolleger, nu da det snart skulle afgøres, hvem af de femten ansøgere udvalget ville favorisere og tildele de treårige arbejdslegater. Birgit havde hjemmefra forberedt en charmeoffensiv og prøvede at fiske et par modvillige torsk i havn, som hun kunne stege behændigt til sin fordel. I ugevis havde Birgit nørklet med de rette ord og det rette projekt. Hun ville absolut være blandt dem, der fik de tre år. I sin hysteriske frustration havde hun hånet de andre, hun kendte, der også søgte om dette livsvigtige og livsnødvendige stipendium. Og når han så prøvede, behersket og en smule indigneret over sin kærestes opførsel, at få hende ned på jorden igen - han kunne og ville ikke forbinde det eventuelle “nej” med jordens undergang - ja, så skreg Birgit gennem stuen:

- Åh, din åndspygmæ til skvatmikkel! Du forstår det bare ikke! Gør du ... Gu’ gør du ej. Du magtede ikke engang at gøre dine engelskstudier færdige! Du er ganske enkelt jaloux. Det er, hvad du er!

Så nidstirrede hun ham, det bedste hun havde lært. Vendte om på hælene, dybt fornærmet, og smækkede døren efter sig, så selv billederne på væggene sitrede. Han nåede aldrig at tælle til ti, før døren atter blev åbnet, og hun troskyldigt stak hovedet ind og sagde:

- Undskyld. Det var ikke ment sådan ...

Hvad gjorde han. Han surmulede i stedet for at tage imod hendes undskyldning. Hun kunne jo også sagtens. Nu havde hun smidt det i hovedet på ham. Så var det, at Birgit langsomt listede sig ind på ham og kærtegnede ham. Det endte altid med, at de lå på gulvet og elskede for åbent tæppe. Først bagefter, når de lå udmattede, blev de forlegne ved hele situationen, og trak lidt barnagtigt grinende for, så de nysgerrige naboer overfor ikke fik et gratis knald til.

- Som du dog keder dig. Skal vi gå? brød Birgit ind.

- Jeg keder mig skam ikke specielt meget, drillede han.

- Joh, jeg kan se det på dine øjne. De befinder sig et helt andet sted end lige netop det her røvsure lokale.

- Har dit velpolerede tandpastasmil virket forførende på dem, som det skulle? spurgte han og smilede fjernt til hende.

- Ja, lad os håbe det.

- Jeg kan sagtens underholde mig en time eller to. Gå du bare hen til dine lektorer og professorer og tal smukt for din syge moster. Det er du så god til.

Hun så lidt betuttet på ham. Men der var ikke noget at gøre, han var lige akkurat i drillehumør.

- Nå, er vi i det humør i dag, sagde hun. - Godt, så går vi. Og det er nu!

- Nej, jeg har enorm lyst til at se lidt mere på de her receptionsløver. Det er jo ikke hver dag, jeg ...

- Du kommer med nu! Ellers garanterer jeg ikke for, hvad jeg finder på, hvæsede hun sødt til ham, mens hendes øjne glødede som sprudende ildflammer, der kunne futte hele lokalet af på no time.

Han lod hende svæve i uvished i nogle dyrebare sekunder, inden hun hev ham med ud.

- Gud ske lov. Det regner ikke mere, åndede Birgit lettet op.

- Nu ved jeg det! Pengene til taxaen drikker vi op, ikk’. Lad os tage på Chez Doras og få et par genstande, udbrød han begejstret.

- Ikke tale om! Hvis du vil være fuld, så lad os endelig blive. Der er rigeligt med gratis vin.

- Hold nu op, ikk’. Jeg hader deres billige vine. Det gir mig en dundrende hovedpine næste dag. Så er det også hyggeligere på Chez Doras, ikk’?

- Nå, synes du det - ikk’! sagde hun med et smørret grin.

- Ja, ikk’, svarede han og var fluks med på spøgen.

- Pas nu på du ikke får et hik, ikk’.

- Joh, vil du ikke ha’ en pik, slik.

- Har du da sådan en nikke, nik.

- Det kan du fandeme tro, tikke, tik. - Vil du se den?

- Åh ja, kom så med den. Lad mig se den, hvis du tør.

Han snoede sin højre hånd et par gange liderligt om skridtet med tungen slikkende på sine læber og ville til at lyne ned, da hr. dr. phil. og docent Koldborg brød ind.

Han fik pludselig travlt med at finde tilbage til en kultiveret holdning og lod, som om han bare var ved at fjerne noget snavs fra bukserne.

Birgit prøvede at styre sig for ikke at skraldgrine, så hun ikke forekom ukontrolleret. Hun vidste, at Koldborg ikke brød sig om det. Han tolererede ikke impulsivitet. Vidste knap nok, hvad ordet betød. Og det var svært at tro, at han nogensinde havde mødt det i sit lange bogormeliv. Han elskede selvbeherskelse og forgudede det autoritære i det enkelte menneske. Det var ikke til at vide, om han selv var klar over det. Han var svær at blive klog på.

Men Birgit fandt ham klog og begavet som underviser. Med ham var undervisningstimerne aldrig helt spildte. De var skematisk tilrettelagt. Alt for mange af hans kolleger var for ustrukturerede, uengagerede og vage, når de underviste.

- Man kan hverken finde hoved eller hale i deres undervisning, sagde hun til hans forsvar.

Der var så mange ting, Birgit og han ikke var ikke enige om. Så mange ting ...

- God weekend, Birgit. Mandag præcis kl. 10 på mit kontor, sagde Koldborg og slikkede sig om munden, idet han skulede til ham, som var han den, der forhindrede hende i at møde op eller afholdt hende fra at studere flittigt.

- I lige måde, docent Koldborg, sagde Birgit sødt og andægtigt.

- Bare du adlød mig som hr. Koldborg, sagde han lidt små irriteret.

- Hvor kom vi fra ... Joh, du ville lyne ned. Må vi så se den. Kom nu, vis den omskårede. Du ved, hvor glad jer for den, sagde hun og ønskede ikke at kommentere det, han lige havde sagt.

Himlen trak sig sammen i sorte skyer over dem, og det blev lidt mørkt i vejret. Et rigtigt uforudsigeligt dansk vejr.

- Regnskyerne er ved at samle sig igen. Lad os komme væk, mens tid er, sagde han.

Blå mandag

Det var mandag morgen. Henimod otte låste han sig sagte ind. Han så temmelig træt ud i ansigtet og smed sin jakke på stolen i entreen. Han gik ind på badeværelset og tørrede regnen af sig. Han orkede knap nok at se sig selv i spejlet. Natten havde været streng i hotellets reception.

Timerne havde virket som små sorte huler uden ende. Der havde praktisk talt ikke været noget at lave hele natten. Og de stamkunder, der en gang imellem kom slentrende ind ad døren og fik en lille sludder med ham, inden de udmattede gik op på deres værelse og smed sig i deres seng, havde der heller ikke været nogen af. Det havde irriteret ham lidt, for han havde sådan trængt til at tale uforpligtende med nogen. Bare vende verden en omgang med en gennemrejsende forretningsmand eller -kvinde.

Han sludrede bedst med sit eget køn. Det var, som om kvinderne forventede noget andet af ham: Room service. Han sagde ligeud til dem, at han godt ville være behjælpelig med alt muligt andet, men bare ikke det. Og når det så gik op for dem, at han virkelig mente det, så blev de mere end skuffede. Det samme gjorde forretningsmænd, når de kom sultne og tomhændede hjem fra byen hen på de små morgentimer. De havde kun en ting i hovedet: Sex. Da det ikke var lykkedes for dem ude i byen, så troede de, at de bare kunne boltre sig med ham den lækre fyr i receptionen i stedet.

Han fortalte dem diskret, at han var forlovet og viste dem stolt sin sølvring om fingeren. De var fucking ligeglade. De ville bare have ham her og nu. For ikke at virke for uhøflig tilbød han dem at ringe til et bestemt nummer.

Han åbnede en skuffe. Tog en mappe frem med nøgenbilleder af nogle attraktive unge fyre med lækre kroppe, hvorpå der stod, hvad de kunne tilbyde, og hvad de skulle have for de forskellige ydelser.

Når de havde labbet de frække billeder af fyrene i sig, spurgte han dem uden at tøve et sekund, om de eventuelt var interesseret i sådan en fyr.

De første par gange havde de fleste stirret ham dybt i øjnene og vist afsky for det. Hvad bildte han sig ind! Men når de så var kommet op på deres værelse og havde ligget der en halv times tid, ringede telefonen, og de bad ham ringe efter det nummer, de havde syntes bedst om.

Da han blev ansat som natportier, havde hans chef hr. Lyssky ladet ham forstå, at han ville trække kunder til med sit smukke og eksotiske udseende, og bedt ham være meget varsom og meget forsigtig med disse ting og se folk meget grundigt an. Han pointerede, at han officielt ikke tolererede, at det foregik på hotellet, eftersom han sad i HORESTAs bestyrelse. Det var op til den enkelte natportier, og hvis det kom frem i offentligheden - gud forbyde det, så var det fandeme bare ud af vagten. Han måtte dog erkende, at han selvfølgelig var glad for, at hotellet også kunne yde den slags service til sine gæster. Jo bedre service, desto bedre for hotellets drift. Han ønskede under ingen omstændigheder, at politiet fik hold i nakken af at holde øje med hans hotelvirksomhed. Hotellets renommé måtte ikke forbindes med et horehus. Og jeg gentager eftertrykkeligt - tilføjede han med en stram og spids mine, som var svær at tage højtideligt – at jeg på ingen måde vil have, at du yder de skrupforvirrede og pik-tørstige kvinder samme service.

Han havde fået en vis sympati for sin chef på grund af hans udiplomatiske og direkte facon under deres første ansættelsessamtale. Man var ikke i tvivl om, hvor man havde ham.

Han havde ikke helt overholdt det med kvinderne og havde næsten brændt fingrene på et tidspunkt. Oppe på en af luksussuiterne var en fin midaldrende dame lige ved at blive kvalt under en heftig s/m-leg med den unge og uimodståelige Torben Midnight. Det var ham, som havde ringet efter Torben Midnight, eftersom damen havde været desperat. Hun var helt syg efter at få kløerne i ham selv. Hun syntes, han var bare så fantastisk smuk. Og i en overreaktion havde han tilbudt hende Torben Midnight, som gik for at være den mest erfarne inden for “Bind mig, elsk mig” sexlege. Den uimodståelige Torben Midnight havde taget lidt for hårdt fat om hendes ulidelige og sygelige trang til “breath control,” eftersom hendes elskede natportier ikke magtede det.

Hun nåede lige akkurat at ringe ned til receptionen og skrige: - “Help! Please help!” i røret.

Heldigvis havde han været oppe på dupperne i selv samme øjeblik, havde med ekspresfart låst sig ind på værelset og brutalt taget om fyren og smidt ham ud på gangen. Ligeså hans klude. Damen gispede febrilsk efter vejret, mens hun angst og skrækslagen holdt øje med døren. Det kunne jo være, at han kom tilbage for at fuldende seancen med kvælertaget. Da hun var kommet sig nogenlunde og havde kysset ham taknemmeligt - længe - hev hun nogle pengesedler op af pungen og bad ham overrække dem til fyren og bede ham skride ad H til.

Han spurgte lidt flygtigt, om han skulle tilkalde politiet. Faktisk så ville han helst være fri. Hun gloede på ham, som var han en kæmpe “no brain” og bad ham forlade rummet straks. Hun havde brug for at sove ud.

Ude på gangen havde Torben Midnight forlængst iført sig sit tøj. Han undlod at kommentere episoden og gav ham pengene. Torben Midnight talte meget sirligt efter. Han fulgte Torben Midnight ud og mindede ham udtrykkeligt om, at han aldrig mere skulle vise sig på hotellet.

Inden Torben Midnight gik sin vej, sagde han med et stort smil:

- Soen nød det, så det batter! Du er for nem, kammerat. Du fatter ikke en skid, gør du? Jeg giver gerne et par lektioner. Men ... du har vist ikke råd. Hyg dig, bello bravissimo ...

Torben Midnight lo højt og rystede på hovedet. Udenfor sugede han den kolde vesterbroske morgenluft dybt ind adskillige gange og rettede en ekstra gang på slipset og den slidte læderjakke. Morgenen var endnu ung. Han lod bilen stå og sludrede i mobiltelefon, mens han dansende og steppende styrede mod sin næste businessdate i nærheden.

Episoden havde gjort, at han var blevet lidt klogere. Det var gået op for ham, at de havde brugt ham som en brik i deres leg. Næste morgen var der intet at se på hendes blottede hals. Men inden hun forlod hotellet, havde hun i receptionen i en lukket konvolut lagt en tusse til ham med ordene:

“Thanks. I’d have loved to kiss you more often, darling. What about next time. If there’ll be a next time ... Yours sincerely.”

Hendes underskrift var et stort frisk læbestiftkys. Siden havde han holdt sig langt væk fra visse ønsker, skønt det var dem, der gav flest drikkepenge. I starten havde han haft skrupler ved at tage imod pengene, men efterhånden anså han det for at være en stor del af hele det store usynlige tavshedsshow. Også han blev som alle de andre i branchen en del af det. Hvis man ville overleve, så man intet, hørte intet.

Engang havde han overvejet at anmelde hotellerne til miljø- og arbejdsstyrelsen, men det sved kun til ham selv, vidste han, og ville vække unødig opmærksomhed. Han kunne risikere, at han blev nødt til at skulle bruge sin fortid igen, og det ønskede han absolut ikke.

Han lagde sit tøj på en stol i entreen og listede sig ind i soveværelset. Birgit drømte ret heftigt. Hendes øjne rullede, og hun gav uforståelige lyde fra sig. Han lagde sig stille ind til hende. Hun vågnede med et chok.

- Føj for en drøm ..., sagde hun og prøvede at ryste den af sig. - Er klokken så mange?

- Næsten.

- Hvor er det godt, du kom, skat, sagde hun og gav ham et søvnigt kys.

Hun vendte ryggen til ham og lagde sig tæt ind til ham. Hun var dejlig varm over hele kroppen og havde svedt lidt.

- Hvad gik drømmen ud på? spurgte han med en meget lav stemmeføring.

- ... Det husker jeg ikke helt ... det var ... det var ... Kan det ikke være ligemeget? Nu er du jo hos mig, skat.

- Nej, fortæl mig nu lidt om den. Det kunne jo være ...

- Nej, lad os nu ligge tæt sammen et øjeblik, skat. Jeg står op om lidt. Jeg har jo et møde kl. 10.

- Ja, med Koldborg, sagde han og vendte sig om.

Birgit gjorde det samme og puttede sin varme krop tæt ind til ham.

- Jeg elsker dig, min skat. Det kan ingen tage fra mig. - Jeg er lidt afhængig af Koldborg. Det ved du jo godt. Det gider vi ikke tale om nu. Du er jo lige kommet hjem fra arbejde. Hvordan gik det?

- Som det plejer.

- Værre var det vel heller ikke. Når der sker noget, ja så skal man luske det ud af dig, før du gider fortælle.

- Joh ... Jeg ... Hvad nu?

- Jeg står op. Jeg bliver nødt til at være der i god tid. I øvrigt skal jeg have forberedt mig lidt. Sov godt, min skat.

- Hvordan vil du have, jeg skal sove, når du bare sådan står af på det, jeg har at sige.

- Hold nu op, ikk’. Jeg har hørt det tusind af gange. Jeg orker det bare ikke i dag. Jeg har så meget andet, jeg skal tænke på. - Ja, bliv du bare sur. Hvad med et pøj, pøj til mødet?

- Pøj, pøj ...

- Aaaaarh ... Ses.

- Ja.

Hun tøvede et sekund, inden hun tilføjede: - Hvad med et “kør forsigtigt, ikk’. Det plejer du da altid at sige”.

- Ja, kør forsigtigt, ikk’.

- Tak for’et, min ven. Det lød søreme overbevisende, sagde hun skuffet.

Hun lukkede døren til soveværelset efter sig og gik ind på badeværelset for at gøre sig i stand. Hun forsøgte at ryste den sure morgenstemning af sig under bruseren. Vandets rislen gjorde, at hun glimtvis kom i tanker om, hvad drømmen havde kredset om ...

Hun havde befundet sig på en kold, kold borg, og havde i den omklamrende dis og tåge fundet et råddent lig, der måske mindede om hendes kæreste. Det var kun ligets øjne, der ikke blev ædt op af sultne orme, der lyste i mørket. Noget ubehageligt rumsterede. Hvad mon det betød?

Docent Koldborgs kontor

Klokken var 9. 59. 59, da Birgit lidt nervøst bankede på døren til docent Koldborg.

- Ja! brølede en dyb mandsstemme.

Birgit lagde håret og tøjet i de rette folder, inden hun gik ind.

- Præcis som altid, smilede docent Koldborg tilfreds og bad hende med en lille håndbevægelse tage plads på stolen overfor.

Mens Birgit satte sig, tog han telefonen og meddelte sekretæren, at han ikke ville forstyrres foreløbig. Han sad i møde.

Birgits sind snurrede uroligt. Vil det sige, det er noget værre juks, jeg har lavet ... jeg har ellers knoklet meget med det og ...

Prædikerens bog

Prædikerens bog

Docent Koldborg fangede meget kort Birgits øjne igen. De røbede ikke det helt store, men i Birgits baghoved flød det med mælk og honning, men også med sorg.