VIKKA OG JULETROLDENE

et nordisk julesagn

af Marianne Gade

Illustreret af
NinaSiirid Dokkedal

Kapitel 1

Vikka er så glad, for hun skal med oldemor til Island og holde jul i år. Far og mor skal også med, selvfølgelig skal de det. Ellers ville hun jo ingen gaver få, for oldemor giver aldrig gaver til jul.

”Det forstyrrer bare julen”, siger hun. Men hun er også gammel, næsten hundrede år. Hvis Vikka skulle blive lige så gammel, så skulle hun leve i fire og halvfems år til, for hun er kun seks. Hele familien skal altså af sted, undtagen Den Fede Kat, den skal i kattepension.

Rejsen starter med fly, og siden skal de videre med bil, som far har lejet. Helt op til gården, hvor oldemor boede, dengang hun var barn.

Dagen før afrejsen står huset på den anden ende. Først ud på eftermiddagen er de klar til at køre Den Fede Kat hen til kattepensionen, men da er den forsvundet. Sporløst.

– Åh, nej, hvad gør vi nu? siger mor.

– Venter og ser, siger oldemor. – Den Fede Kat dukker op, når den får lyst. Sådan er katte.

Men næste morgen er Den Fede Kat stadig væk, og mor bliver nødt til at ringe til naboen og spørge, om han vil køre katten til pensionen, når den engang dukker op.

– Se ikke så ked ud af det, Vikka, siger oldemor. – Katte klarer sig altid.

Så bærer de bagagen ud til taxaen, der skal køre dem til lufthavnen.

– Nu begynder eventyret! siger far.

– Mere end du ville ønske, mumler oldemor.

– Jeg hørte det godt!

Far vender sig og sender hende et hvast blik.

– Denne jul skal vi ikke have noget af dine troldehistorier. Oldemor ser ud af vinduet og svarer ikke.

– Hvor skal det blive herligt at komme væk fra juleræs og nissepjat og fanden og hans pumpestok, erklærer far. – Ingen fjernsyn eller mobiltelefoner. Bare stilhed, sne og fjelde.

Mor smiler og nusser ham i nakken. Oldemor er faldet i søvn.

Hun sover også om bord på flyet og vågner først kort før de lander.

– Se! siger hun og puffer til Vikka med albuen. – Dér har vi vulkanens øje.

Under dem ser Vikka et bjerg, der ser ud, som om det har fået skåret toppen af. Nede i hullet lyser det rødt og ulmende som

øjet på et uhyre. Så er de fløjet hen over det.

– Nu er vi i landet af is og ild, siger far.

Is og ild, tænker Vikka. Hvordan mon det bliver at holde jul der?

De finder bilen på lufthavnens parkeringsplads. Firehjulstrækkeren som far har lejet for de næste fjorten dage. Den har brede dæk, så de ikke kører fast i sneen og er så høj, at Vikka og oldemor har svært ved at komme op i den. Så kører de nordpå ad snedækkede veje og hen over frosne elve. Oldemor er helt vågen nu og kikker ud på landskabet, mens hun nynner.

Inde i bilen er der varmt og rart. Mor har købt slik til turen, og ingen er sure. Bare det altid var sådan, tænker Vikka og gaber. Hun og mor og far og oldemor. Mon Den Fede Kat er kommet hjem? Hun gaber igen og mærker, at det er lang tid siden hun stod op. Men hun mærker ikke, da hendes hoved glider ned på olde- mors skulder.

Det er næsten mørkt, da hun vågner. Bilen holder foran en lille gård med jernplader på væggene.

– Så er vi her! siger oldemor og lyder friskere, end hun har gjort længe.

Vikka ser sig fortumlet om og får også øje på en stald og en lade. Bagved rejser fjeldene sig stejle og med sne på toppen.

Oldemor følger hendes blik. – Déroppe bor Grila og Pjalteper med deres tretten vanartede unger.

– Nu stopper du med dit islandske troldepjat, siger far bistert.

– Her i familien er der ingen, der tror på trolde og nisser. Husk det!

– Man kan let høre, at du ikke kender Grila og hendes fami- lie, mumler oldemor.

– Lad os nu få bagagen ind, siger mor.

– Hvorfor er der jern uden på huset? Vikka ser spørgende på oldemor.

– Som du dog kan spørge, dit skind. Jernpladerne beskytter huset mod vejr og vind. De holder også på varmen.

Så lyder der en brølen inde fra stalden.

– Det er Jóns køer, siger oldemor. – Jón er landmand og bor længere inde i dalen. Han låner stalden til sine dyr, og vi får til gengæld frisk mælk og kan lave vores egen skyr.

Skyr er en slags tykmælk, som oldemor elsker.

De finder nøglen under måtten, hvor Jón har lagt den og går inden for i huset. Der er bælgmørkt, men oldemor stryger en tændstik og tænder petroleumslampen på køkkenbordet. Nej, hvor er her mærkeligt! Vikka har aldrig set så lille et køkken i hele sit liv. Der er også lavt til loftet, og vinduet er så lille, at man knap kan se ud af det. Henne ved væggen står et gammeldags jernkomfur og ved siden af en fyldt brændekurv. Det er nok Jón, der har sørget for at fylde den. Ud for det lille vindue er der et spisebord og fire stole. Der er isnende koldt i køkkenet.

Da de har set sig mætte, tager oldemor lampen og siger:

– Lad os nu gå ovenpå. Op i badstuen.

Hvad er badstuen? tænker Vikka og følger efter de andre op ad trappen.

For enden af trappen er der en dør.

– Her er badstuen, siger oldemor og åbner døren. – Her ser akkurat ud, lige som dengang jeg var barn.

Hun hæver lampen, og far og mor og Vikka kikker ind i et aflangt rum.

Sådan ser badstuen altså ud! En helt almindelig stue, bortset fra sengene der står i forlængelse af hinanden to og to langs med sidevæggene. Ved den ene endevæg er der et bord med tre stole, en brændeovn og en spinderok. På den anden hænger et skab og en boghylde med slidte, gamle bøger. Selv om der er ligeså koldt her som nedenunder, er det alligevel spændende.

– Jeg skal bare finde nøglen, mumler oldemor og sætter lam- pen fra sig på bordet. Hun trækker en skuffe ud under bordpla- den. – Her er den, siger hun tilfreds. Så går hun hen til skabet og stikker nøglen i låsen. Hvad kan det mon være, hun – Vikka får svar, da oldemor holder et bundt lys frem som en skat. De er gamle og helt gule.

– Dette er tællelysene, siger hun højtideligt. Vikka er skuffet. Bare nogle gamle lys!

Men oldemors øjne skinner selv som lys, da hun varsomt sætter dem ned i lyseholderen, der hænger ned fra loftet. Den er rund som et hjul og kan hejses op og ned.

Ét for ét tænder hun lysene. Og for hvert lys der brænder bliver der mindre tilbage af mørket. Til sidst er der kun en smule tilbage ude i krogene. Lysene danner en ring, og far og mor og oldemor og Vikka er inde i den.

Senere da Vikka ligger i sin seng med to tykke trøjer på uden på nattøjet og lytter til de voksnes snak, synes hun, at det her er det hyggeligste, hun har været med til. Det gør ikke noget, at det ikke lykkedes far at få brændeovnen til at give varme fra sig, det er dejligt at ligge her og se på lysenene.

– I morgen skal jeg nok få varmet huset ordentligt op, siger far.

Jeg kan meget bedre holde mig vågen, hvis jeg lukker øjnene, tænker Vikka, inden hun sover.

Kapitel 2

Næste morgen er der iskoldt i badstuen. Lyset er skarpt og klart, og et øjeblik ved Vikka ikke, hvor hun er. Hun kikker over på fars og mors tomme senge, så husker hun.

– Er du vågen, dit skind?

Da hun vender sig, sidder oldemor på sin seng bagved hendes og er ved at tage strømper på. Det går langsomt, for oldemors hænder er langsomme om morgenen, hun har gigt i dem. Man kan se, at hver eneste bevægelse gør ondt. Og så tynde hendes ben er! Vikka ser pludselig, hvor lille og tynd, oldemor er. Stykke for stykke kommer hun i tøjet, mens hun mumler hen for sig. Da hun er færdig, ser hun ud af vinduet over mod bjerget og truer med sin knyttede hånd.

– Fortæl om Grila og hendes familie, beder Vikka og sætter sig over på oldemors sengekant.

– Det går ikke. Din far har forbudt det. Han vil ikke høre tale om trolde og nisser, ved du.

– Så kan vi bare lade være med at fortælle ham det.

Oldemor går i gang med at rede sit hår og svarer ikke. Hun har svært ved at løfte armene.

– Vil du ikke nok? tigger Vikka.

– Så kun denne ene gang. Oldemor trækker kammen igennem håret. – Men så må du høre ordentligt efter.

Hun fletter håret i en lang, tynd fletning uden at sige mere. Det kan hun ikke, når hun har munden fuld af hårklemmer. Først da hun har rullet fletningen sammen til en lille, hård knude i nak- ken, begynder hun:

– Kan du se fjeldet derovre, siger hun og peger. – Allerøverst oppe bor en gammel troldkælling, Grila, og hendes dovne mand Pjalteper sammen med deres tretten vanartede børn.

Vikka trækker skuldrene op til ørerne og gyser.

– Hvad hedder børnene?

– De har alle mulige mærkelige navne: Stivben og Fjollehoved, Stumpe og Skeslikker og Potteslikker og Skåleslikker-

– Det kan man da ikke hedde, afbryder Vikka.

– Vil du høre navnene eller ej? Godt! Dørsmækker og Skyrstjæler og … lad mig nu se engang, om jeg har glemt nogen.

Oldemor rynker brynene.

– Åh, jo, Pølsestjæler! Hvordan kunne jeg dog glemme ham. Og Vindueskikker, og Dørsnuser. Og Kødkrog, selvfølgelig og til allersidst Lysestjæler. Nå, fik du dem?

Vikka nikker.

– Godt! Jeg håber ikke, vi kommer til at høre noget til dem i julen.

Oldemor tager sin sorte fløjlshue og anbringer den forsigtigt på issen. Hun plejer ellers kun at have den på om søndagen og til højtiderne. Så rejser hun sig fra sengen.

– Skulle du ikke se at komme i tøjet, dit skind? Og ned til de andre.

Nedenunder er der lunt i køkkenet. Far har tændt op i komfuret, og mor har fundet en gammeldags kaffekedel frem. Der kommer en syngende lyd fra den, når vandet koger.

– Godmorgen min skat, har du sovet godt? siger mor, da hun får øje på Vikka.

– Der bliver ingen problemer med at holde varmen fra nu af, siger far i det samme. – Der er masser af træ i brændeskuret. Men vi har næsten ikke mere petroleum til lamperne, siger han henvendt til mor. – Jeg bliver nødt til at køre ind til byen efter noget.

Du kan for resten glæde dig til at komme ud i stalden, Vikka. Der er også får, og to af dem har store lam.

– Må jeg gå derud med det samme?

Mor nikker, og Vikka skynder sig at få jakke og vanter og støvler på.

Uden for er solen først lige stået op. På Island står den sent op om vinteren. Til gengæld går den tidligt ned. Far har skovlet en sti fra huset og over til stalden.

Der sidder en pind i låsen, som man skal skubbe væk for at komme ind. Men det er let nok, når man stiller sig på tæer.

Inde i stalden er der halvmørkt og lunt, der lugter af køer og hø. Det rasler i kæderne, når køerne drejer hovederne. Seks, tæller Vikka, da hendes øjne har vænnet sig til mørket. Tænk, at de er så store! Hun er ikke fri for at være lidt bange, da hun går ned ad midtergangen. Kohalerne dasker fra side til side.

For enden af stalden er der en dør, og bag den kan hun høre lammene.

Hun åbner den og træder ind i fårestalden, der lugter helt anderledes end kostalden. Fårene står heller ikke i båse ligesom køerne, men har samlet sig i en klump ved væggen. Ved synet af hende giver de sig til at bræge højt.

Hvor er lammene? Vikka ser sig om og får øje på et enkelt sort lam midt inde mellem fårene. Det vil sige, det tror hun, det er. I det samme presser hun hånden hårdt mod munden for ikke at skrige. Væsnet foran hende er ikke et dyr, det er en lille, stivbenet mand, der humper rundt mellem fårene. I den ene hånd har han en lang stok, som han støtter sig til, og på hovedet en rød hue. Hans røde bukser slutter lige under knæene, og oven over har han en sort fåreskindvest på. Det var den, der fik hende til at tro, at han var et får.

Vikka tør næsten ikke trække vejret. Heldigvis har han ikke opdaget hende endnu, men stavrer rundt og sætter stokken hårdt i gulvet. En gang imellem standser han op og lader hånden glide hen over yveret på et får. Hvad er det, han laver? Nu lader han sig glide ned, stokken hjælper ham med at holde balancen, og – Vikka måber – drikker af yveret! Den lille mand stjæler mælken, som lammene skulle have haft.

Lyden af en bil på gårdspladsen får hende til at rive sig løs. Hun stormer ud af døren og ud gennem kostalden. Men bilen der holder uden for er ikke fars, og manden ved siden af den har hun aldrig set før. Han smiler og siger noget til hende på islandsk. Men Vikka ryster på hovedet, hun forstår ikke, hvad han siger. Så går han hen over gårdspladsen over mod køkkendøren.

Han sidder ved bordet med en kop kaffe, da hun kommer ind.

Kom og hils på Jón, siger oldemor. – Det er hans køer og får, der står i stalden.

Vikka går hen og giver den fremmede mand hånden.

– Her er din grød, Vikka, siger mor i det samme og sætter en rygende tallerken med havregrød på bordet.

Vikka puster på grøden. Så længe hun puster, er hun fri for at kikke på den fremmede.

– Nå, hvad synes du så om lammene? spørger oldemor. Vikka tøver lidt. Så siger hun:

– Der var også en anden i fårestalden.

– En anden?

– En lille mand med stift ben. Han drak mælk af patterne!

– Så har det været Stekkjarstaur, siger oldemor lavt og ser over på Jón.

Mor siger ikke noget. Hun skænker sig en kop kaffe og sætter sig ved bordet hos de andre.

– Stekka– hva’ for noget?

– Stivben hedder han på dansk. Sagde du ikke, han havde stift ben?

Vikka nikker. – Han kunne næsten ikke nå ned til patterne.

– Yveret! retter mor. – Yveret. Oldemor nikker hen for sig.