CARL EWALD

KIRSTINE MUNK

HISTORISK ROMAN

KØBENHAVN CHR. FLORS BOGHANDEL

1912

MARTIN'S FORLAGSTRYKKERI, KØENHAVN.

KRISTIAN DEN FJERDE

KIRSTINE MUNK

INDHOLD:

FØRSTE BOG

FØRSTE KAPITEL. Fru Ellen.

ANDET KAPITEL. Under Lindene.

TREDJE KAPITEL. Birthe Troldkvind.

FJERDE KAPITEL. Hans Mikkelsen.

FEMTE KAPITEL. Giftermålsplaner.

SJETTE KAPITEL. På Lundegård.

SYVENDE KAPITEL. Ærlig Aftale.

OTTENDE KAPITEL. Opbrud.

NIENDE KAPITEL. Bryllup.

ANDEN BOG

TIENDE KAPITEL. Huslig Lykke.

ELLEVTE KAPITEL. Barsel.

TOLVTE KAPITEL. Ægtestand.

TRETTENDE KAPITEL. Grevinden af Slesvig og Holsten.

FJORTENDE KAPITEL. Mislyd.

FEMTENDE KAPITEL. Hameln.

SEKSTENDE KAPITEL. Rhingreven.

SYTTENDE KAPITEL. Lutter am Barenberge.

TREDJE BOG.

ATTENDE KAPITEL. Turtelduer.

NITTENDE KAPITEL. Jul.

TYVENDE KAPITEL. Porten stænges.

EN OG TYVENDE KAPITEL. Det hvide Pulver.

TO OG TYVENDE KAPITEL. Peder.

TRE OG TYVENDE KAPITEL. Vibeke.

FIRE OG TYVENDE KAPITEL. En Landsforræder.

FEM OG TYVENDE KAPITEL. Trolddom.

SEKS OG TYVENDE KAPITEL. Forbi.

FJERDE BOG

SYV OG TYVENDE KAPITEL. Moder og Datter.

OTTE OG TYVENDE KAPITEL. På Rosenborg.

NI OG TYVENDE KAPITEL. Fru Kirstine på Rejse.

TREDIVTE KAPITEL. Onde Dage.

EN OG TREDIVTE KAPITEL. Kongens Død.

TO OG TREDIVTE KAPITEL. Arvinger.

FEMTE BOG

TRE OG TREDIVTE KAPITEL. Ene.

FIRE OG TREDIVTE KAPITEL. Døden.

FØRSTE BOG

FØRSTE KAPITEL. Fru Ellen.

Sidst i det sekstende Århundrede sad Hr. Jørgen Marsvin som kongelig dansk Lensmand på Landskrona Slot. Hans Frue hed Karen Gyldenstjerne, og de havde tilsammen ti Børn, hvoraf det femte var en Datter ved Navn Ellen, som blev mere navnkundig end nogen anden af Slægten.

Hun var et Barn endnu, da hendes Fader døde, men hun led ingen Nød endda. Rig var hun på Gods og Guld, fagrere end de fleste og dristig i Tanke og Tale som ingen. Før hun havde fyldt sit sekstende År var hun omringet af Bejlere, og blandt dem var de fornemste, unge Adelsmænd i Riget. Men hun lo dem ud og sagde det hastede ikke med Bryllup. Desuden vilde hun have en sat og alvorlig Husbond, efterdi hun selv var så urimelig ung og letsindig.

Så drog Ellen Marsvin på Gæsteri hos sin Moders blægt i Jylland. Hun turede om fra Gård til Gård, og alle Vegne var det det samme. Et helt Hof havde hun af Tilbedere, og Jagten gik i de grønne Skove, og Dansen på Riddersalens bonede Gulv, og ingen fik Held til at vinde hendes Hu.

Blandt alle Bejlere talte hun mest med Hr. Ludvig Munk, som ellers var Lensmand i Trondhjem, men for Tiden på Besøg hos sin Broder på Voldstrup. Længst skulle han være rejst tilbage til sit Len, men han kunne ikke løsrive sig fra Omgangen med Jomfru Ellen. Og medens de unge Adelsmænd spottede ham, fordi han var halvhundrede År såvel og både havde Rynker i Panden og grå Hår i sit stride Skæg, fulgte han Jomfru Ellen, hvor hun gik og stod, og biede på Lejlighed til at fremføre sin Bejlen.

Han fandt den en Dag, da de to havde skilt sig fra de andre på Jagten og holdt Side om Side på deres gode Gangere ved Randen af Nørlund Mose. Hestene sparkede i det brune Vand, og Sivene voksede dem helt op äd Bringen.

„Vogt Jer, og hold Hesten an, Jomfru Ellen," sagde Ludvig Munk. „Kæret er dybt. De siger her på Egnen, det har ingen Bund."

„Jeg rider, hvor jeg vil," sagde Ellen Marsvin og slog med Nakken.

»Jeg følger Jer, hvor I rider," svarede Hr. Ludvig.

Og så nyttede han Lejligheden til at bede hende blive hans Frue. Han fandt hede Ord nok, og Jomfru Ellen læste af hans Øjne og af hans skælvende Mund, hvor han havde hende kær. Nysgerrig så hun, så stærkt et Tag Elskoven havde i den halvgamle Mand.

Da så han ikke havde flere Ord og biede bange på Svaret, drev hun sin Hest endnu et Par Skridt ud i Mosen, rejste sig i Stigbøjlen og kastede sin Handske så langt ud, hun årkede.

„Hvad gjorde I der, Jomfru Ellen?" spurgte han, der var fulgt efter hende og lagde Hånden på hendes Tøjle for at hindre hende i at ride i den visse Død.

»Jeg gav Jer roit Svar," sagde hun. „Om I rejser en Borg med Tårn og Tind derude i Kæret, hvor min Handske faldt, da er jeg Eders."

Hun lo højt og vendte Hesten og red derfra.

Hr. Ludvig fulgte hende ikke. Han så efter hende, til hun var forsvunden i Skoven, blev så holdende en Stund og stirrede i dybe Tanker. Derefter red han Mosen rundt, steg af Hesten og loddede Dybden, hvor han kunne komme til, og sad ved Bredden og grundede, til Solen gik ned.

Næste Morgen red han til Viborg og trådte ind til Jens Bygmester, som han kendte vel fra tidligere Tid. Kort og klart spurgte han ham, om han kunne bygge en Borg i Nørlund Mose.

„Mosen har ingen Bund," sagde Jens og rystede på Hovedet.

„Det er derfor, jeg kommer til Jer," sagde Ludvig Munk. „Kendte jeg Bunden, kunne jeg bygge selv med mine Folk."

De tingede og pruttede. Der blev sendt Bud efter Oluf Voldmester, som havde bygget Skanser for Kongen, og sluttelig enedes de om en uhyre Sum, som endda skulle øges, om Borgen stod færdig inden År og Dag.

De to Mestre samlede Folk og gav sig i Lag med Arbejdet. /Vældige Sten blev styrtet i Mosen, som lukkede sig over dem med et Kluk og krævede mere og mere.

„Pengene rækker ikke til," skrev Jens Bygmester til Ludvig Munk, som var draget til Trondhjem.

„Så får du have flere Penge," skrev Ludvig Munk tilbage.

Han pinte og bandede Bønderne i sit norske Len, så de drog til København og klagede. Han fik en Irettesættelse af Formynderne, som styrede Riget i Kong Kristian den Fjerdes Mindre-årighed. Men Jens Bygmester skrev om flere Penge, og så plagede han Bønderne yderligere, indtil han sluttelig blev dømt fra Lenet og afsat.

Imens rullede Stenene i Nørlund Mose, og omsider følte Bygmesteren fast Bund. Så rammede de Bøgepæle ned og kørte Grus og Jord til og rejste en skøn Borg på Grunden, som står endnu den Dag i Dag.

Tre Fløje havde Borgen, enhver i to Stokværk foruden Kælderen, med hvælvede Kamre og et Tårn, som rakte sit Spir hundrede Fod op i Vejret. Taget var tækket med Kobber, og foran Vindebroen var der et Porttårn med vældige Kobberporte. Så svære var Portene, at når de lukkedes, rungede det i syv Landsbyer rundt om.

Så var der udhugget skønne Ornamenter i Sandsten og skå-ret det skønneste Træværk, nogen kunne se for sine Øjne. Rundt om stod Ludvig Munks og Ellen Marsvins Våben. Der var også et Kapel og skønne Vindeltrapper og alle Vegne kostbart Bohave og Fløjl og Klæde til at drage på Murene.

Så red Ludvig Munk til Ellen Marsvin, der hvor hun da var, og sagde hende, at nu stod Borgen i Nørlund Mose, som hun vilde det, og nu var han en fattig Mand. Jomfru Ellen gav ham sin Hånd og sit Gods. Brylluppet blev fejret med stor Pragt, og Året efter fødte hun ham en Datter, som i Dåben fik Navnet Kirstine.

Men Ellen Marsvin blev snart ked af at sidde deroppe i Nordjylland, og hun fik sin Husbond til at købe Lundegård ved Odenseåen på Fyn. Han byggede den om og indrettede den skønt og rigt som Nørlund, og mens det stod på, boede Fru Ellen i Odense, hvor hun også havde sig en skøn Gård.

Der havde hun hos sig Otto Knudsen, der havde været Ludvig Munks Håndskriver i Trondhjem og siden fulgte ham til Danmark, efterdi han var dygtig og klog.

„Beråd dig med ham, når jeg er borte," sagde Hr. Ludvig til sin Frue. „Hans Råd er så godt som mit."

Det gjorde Fru Ellen så meget hellere, som Otto Knudsen var en overmåde skøn og statelig Mand og dertil tyve År yngre end Hr. Ludvig. Så meget var de sammen, at onde Tunger varede Herremanden, at han skulle vogte på sin Ære. Ludvig Munk spurgte om ingenting, men satte blot sin Håndskriver i Odense Fangetårn. Da Fru Ellen erfarede det, blev hun meget vred.

„Du handler som en Tåbe," sagde hun. „Når en Kvinde har en gammel Mand, da må hun have unge Venner."

Derefter skikkede hun Mad og Vin til Håndskriveren i Tår-net, hvor han sad, desuden en Musikant, som kunne spille for ham, mens han spiste. Hun lovede at gøre mere endnu, og derfor tog Ludvig Munk ham ud, og alting blev, som det havde været før.

Men nogen Tid derefter kom Hr. Ludvig uforvarende hjem fra en Rejse og traf Fru Ellen i sit Sovekammer og hos hende Otto Knudsen. Han knælede foran hende, og hendes fagre Ansigt var i stort Oprør.

„Dette synes jeg ilde om," sagde Hr. Ludvig og drog sit gode Sværd.

„Jeg er ikke gladere end du," svarede Fru Ellen. „Visselig kommer Otto Knudsens Begæring mig såre overraskende. Nu havde jeg fået Birgitte overmåde kær og vilde nødig miste hende."

„Hvad snakker du om Birgitte?" spurgte Ludvig Munk.

„Hvem skulle jeg ellers snakke om?" sagde Fru Ellen. „Otto Knudsen, som ligger der på sine Knæ, har netop betroet mig, at han bærer Elskov til min Pige Birgitte Lauridsdatter og begærer hende til Ægte. Så vel har han tjent Eder og mig, og så ilde behandlede I ham, da I satte ham i Tårnet på en urimelig Mistanke, at jeg ikke tør nægte ham hans Bøn, endda det vil falde mig hårdt at savne Birgitte. Stå op, Otto. I skal have hende, og Eders Bryllup skal blive fejret, så det skal spørges i hele Odense."

„Det skal det," sagde Ludvig Munk og stak sit Sværd i Balgen. „Og det skal ske inden otte Dage, så sandt jeg er en Adelsmand."

Derpå gik han hastig bort.

„Nu får I ægte Pigen," sagde Fru Ellen. „Hun er også både fager og god, og jeg skal udstyre hende rundelig."

„Ak, om I havde nævnt den anden af Eders Jomfruer, Abigael Hasebard," sagde Otto Knudsen.

Fru Ellen så lidt på ham. Så slog hun ham en Ørefigen, så han tumlede.

Brylluppet blev fejret Ottendedagen derefter, og Birgitte var glad. Men Abigael gik i Abildgården og skjulte sine røde Øjne.

Kort efter døde Ludvig Munk. Fru Ellen var så skøn endnu, at det ikke manglede hende på Bejlere, og da hun havde sørget i fem År, ægtede hun Knud Rud til Sandholt. Brylluppet stod på Odensegård, og ingen ringere var til Stede end selve Kong Kristian, der skænkede Bruden en skøn Ring og tabte tyve Rosenobler i Terningkast til Brudgommen.

Otto Knudsen var også blandt Bryllupsgæsterne. Ham havde Fru Ellen fået gjort til Rådmand i Odense, hvor han for hvert År der gik, øgede sin Formue og Anseelse. Men da han brød op og drog fra Gildet, vågnede Brudgommen af sin Rus og tog ham til Side.

„Du skal ikke gæste Fru Ellen, liden Otto," sagde han. „Hverken på Lundegård eller på Sandholt. Jeg er noget yngre end salig Hr. Ludvig og trænger ikke til din Hjælp."

Fire År efter døde Knud Rud, og Ellen Marsvin var anden Gang Enke. Hun kom i Proces med begge sine Mænds Slægtninge om de gode Gårde, og Otto Knudsen gæstede hende mangen god Gang på Lundegård, hvor hun residerede, for at yde hende Råd og Hjælp.

Men mest Trøst havde hun af Hans Mikkelsen, som var Rektor i Odense og en såre from og forstandig Mand.

„Gud styrke Eder i Eders Sorg, Fru Ellen, som I anden Gang sidder Enke," sagde han. „Hvem véd, om ikke Herren har beskåret Eder endnu en Husbond, som kan blive hos Eder til Døden. Så har I og Eders Datter Kirstine, som er et såre skønt Barn, og efter hvad jeg hører har arvet sin Moders fromme Sind."

Derpå lagde han velsignende sin Hånd på Kirstine Munks gullokkede Hår. Hun var tretten År den Gang og så på ham med sære nysgerrige Øjne.

„Moder," sagde hun, da Hans Mikkelsen var gået. „Skal jeg have en ny Fader igen?"

„Du skal have Ris, så ilde du lyder din Hovmester," sagde Fru Ellen. „Pak dig til Pigerne og lad mig i Fred!"

Kirstine løb til Fruerstuen, hvor Pigerne sad og vævede. Der traf hun Hans Mikkelsen, som tog en af dem, ved Navn Katrine Henriksdatter, under Hagen og roste hende for hendes Fromhed, hvorefter han gik hastig bort. Der sad også Abigael Hasebard, som aldrig tænkte på andet end på Otto Knudsen og sang drø-velige Viser fra Gry til Kveld. Endelig var der Abelone Hans-datter, som var såre gammel og havde fulgt Fru Ellen fra hendes fædrene Hjem og havde mere Frisprog hos hende end nogen anden. Hun var lillebitte og indtørret. Hendes Ansigt var bare Rynker og hendes Øjne små og onde. Men Kirstine led hende bedst af alle Pigerne, for hun behandlede hende, som var hun en voksen Jomfru og fortalte hende utrolige Historier.

Som de nu sad i Fruerstuen, kom den gamle Borgfoged løbende.

„Kongen, Kongen," råbte han og vrikkede videre på sine skæve Ben.

Pigerne løb til Døren. Kirstine var forrest af deri alle og stod midt i Gården, da Kong Kristian red ind ad Porten med sine Mænd.

Fru Ellen stod og nejede.

„Velkommen, Eders Nåde," sagde hun.

„Tak," sagde Kongen. „Og Tak igen, om I vil have mig som Eders Gæst en Dag på min Vej til Haderslev. Men hvem er dette skønne Barn?"

Han bøjede sig fra Hesten og lagde Hånden på Kirstine Munks Skulder. Hun så dristig op på ham og rødmede og lo.

„Det er Ludvig Munks Datter," sagde Fru Ellen uvillig. „Pak dig til Fruerstuen, Kirsten."

„Ja så," sagde Kongen. „Visselig må I skjule hende, Fru Ellen. Så fager hun er, kommer den Tid snart, da hun gør selv Eder Rangen stridig."

„Pak dig, Kirsten," sagde Fru Ellen.

Men Kong Kristian tog om Kirstines Arm.

„Kan du træde op på min Stigbøjle, mit skønne Barn," sagde han.

Kirstine Munk sprang derop så let som en Fugl.

Så lagde Kongen Armen om hendes Liv og kyssede hende på hendes Mund.

„Nu kyssede Kongen dig," sagde han og lo, da hun sprang ned igen.

„Tilgiv, Eders Nåde," sagde Ellen Marsvin. „Kirstine er for stor til den Slags Spøg."

„Nu," sagde Kongen og lo. „Jo større hun er, des bedre tykkes mig Spøgen."

Alle hans Mænd lo. Fru Ellen smilede tvungent, og Kirstine løb til Fruerstuen.

„Abelone," hviskede hun åndeløs og tak hende til Side i en Krog. „Så du, Kongen kyssede mig?"

„Det så hele Gården," sagde Abelone. „Smagte Kysset godt?"

„Ak, hvad Hans Nåde er for en skøn Herre," sagde Kirstine Munk.

„Du er også skøn, min Putte," sagde Abelone. „Var jeg Hans Nåde, lod jeg det ikke blive ved det ene Kys."

ANDET KAPITEL. Under Lindene.

Nederst i Lundegårds Abildgård stod der en Kreds af gamle Linde, som flettede deres Grene sammen foroven, så de dannede en mægtig Løvhytte.

Det var så langt fra Gården, at Fru Ellen og hendes Gæster sjældent gad gå derned, så meget mere som der var Lysthuse nok nærmere ved Hovedbygningen. Men Kirstine Munk søgte hellere til Lindene end til noget andet Sted. Der var Skygge og svalt tillige, fordi Vinden kom mellem Stammerne. Og hun havde det altid med Varme.

Men hun gik aldrig derned, uden at hun fik Abelone med sig, og det kneb, fordi den gamle bestandig frøs. Så bar Kirstine Tæpper til hende, satte hende i den luneste Krog opad en Stamme ved det store Stenbord, der stod, pakkede hende godt ind og gav hende så for Resten en eller anden Lækkerbidsken, som hun brød sig om. Når der sådan var puslet om hende på alle Måder, begyndte hun at fortælle.

Så satte Kirstine sig på Stenbordet foran hende, tog Huen af og løste sit svære Guldhår, så det flagrede for Vinden, og åbnede sit Livstykke.

„Ak, for et Jomfrubryst," sagde Kirsten. Sandelig du burde have dig en Mand."

„Burde jeg?" sagde Kirstine, og hendes Øjne glinsede.

„I næste Måned fylder du femten År," sagde Abelone. Fru Ellen var ikke mere end sytten, da hun lagde sig i Hr. Ludvigs Seng. Og du er langt større og skønnere end hun."

„Havde hun Fader kær?" spurgte Kirstine.

„Vis vas," sagde Abelone. „Hvor kan der være Snak om Elskov mellem en Jomfru på sytten og en Mand på halvtreds. Men stadig var han og en tapper Herre. Og så byggede han Nørlund midt i Kæret, som ingen anden havde gjort."

„Da var Moder glad," sagde Kirstine.

„Ingen Kvindes Attrå mættes med Borg og Fæste," sagde Abelone. „Men så havde hun jo Skriveren Otto Knudsen."

„Du taler ondt om Moder," sagde Kirstine.

„Hvad ondt er der i det," sagde Abelone. „Jeg så det selv med mine egne Øjne, og Hr. Ludvig så det, og alle Folk på Gården vidste derom. Men da han så forraskede dem i Sovekammeret, giftede de den kønne Skriver med Birgitte, endda han hellere vilde have Abigael."

„Vilde han det?" sagde Kirstine.

„Det vilde han," sagde Abelone, „efterdi Abigael var bredere om Barmen og om Hofterne. Sligt ser Mændene på."

„Gør de det?"

„Ja, de gør, min Putte," sagde Abelone og lo. „Derfor kan du være glad for din statelige Vækst, såvel som for din røde Mund og dine gyldne Lokker. Om du bærer dig forstandigt ad, da kan du fange hvilken Mand som helst i Danmark. Vær nu snild og tag en Ungersvend, eller skal det være en gammel Mand, da se først efter hans Skriver."

Hun lo, så hendes Ansigt blev helt borte i Rynkerne. Kirstine Munk lo med og flyttede sig nærmere til hende.

„Véd du, om der er nogen, der har begæret min Hånd hos Moder?" spurgte hun så.

„Derom har Fru Ellen intet talt," sagde Abelone. „For hende har det heller ikke så stort et Jag som for dig. Er først Bejleren der, da kommer Brylluppet, og så skal hun rykke ud med din Fædrenearv. Men hun kan gemme dig, så godt hun vil, de unge Herrer finder dig nok, og du står Brud, inden to År er omme, selv om det ikke bliver Hans Nåde, som kyssede dig i Fjor."

„Dronningen er død," sagde Kirstine Munk.

„Det er hun," sagde Abelone. „Og sur var hun og grim efter hvad de siger. Men Dronning bliver du ikke, min Putte. De Tanker må du helst slå af Hovedet."

„Skal Kongen formæle sig igen?" spurgte Kirstine.

„Derom véd jeg intet," sagde Abelone. „Hvorfor skulle han trækkes med en Dronning, når han kan få Kvinder nok. Så havde han jo også Kirsten Madsdatter."                                  »

„Hvem er hun?" spurgte Kirstine.

„Ej, har jeg ikke fortalt dig derom?" sagde Abelone. „Hun er en Datter af Borgmesteren i København, Mathias Hansen, og tjente blandt Dronningens Piger. Endnu forinden Hendes Nåde døde, avlede Kong Kristian med Kirsten en Søn, som blev ophøjet i Adelsstanden og hedder Kristian Ulrik Gyldenløve."

„Har han Kirsten kær endnu?"

„Hun døde straks efter Dronningen," sagde Abelone. „Just som hun sad foran Spejlet og flettede Perler i sit Hår, faldt hun om og var død i det samme."

„Stakkels Konge," sagde Kirstine.

„Årk ja," sagde Abelone og grinede.

Hun fik et Hosteanfald af Latter, og Kirstine Munk måtte hen og dunke hende i Ryggen, inden hun kom til Mælet igen.

„Hans Nåde sørgede urimeligt," sagde hun så og hikkede endnu. „Men så var det en Månedstid derefter, at han var til Bryllup i Staden hos en af sine gode Mænd, og der så han Skriveren Anders Hansens Datter, som hed Karen. Hende dansede han med både én og to Gange, og da så Dansen var slut, tog han Karen med sig hjem på Slottet med det samme."

„Blev hun så hos ham?" spurgte Kirstine.

„Hun gjorde så," sagde Abelone. „Og hun er der endnu."

„Da var det såre ilde gjort, at Hans Nåde kyssede mig," sagde Kirstine Munk fortørnet.

Abelone lo igen, så hun blev helt borte i Latteren. Men denne Gang måtte hun komme til Hægterne af sig selv. Kirstine hjalp hende ikke, men sad på Bordet og svingede med Benene og så vred ud.

„Så stolt du er, skøn Jomfru," sagde den gamle Pige så. „Jeg synes, du må betænke, at Karen ikke var her, da Hans Nåde kyssede dig. Så må du også forstå, at om nogen blev bedraget ved det Kys, da var det Karen og ikke dig."

„Hvor véd du, hun er endnu hos Kongen?" spurgte Kirstine.

„Det véd jeg fra Kanslerens Svend, som fortalte mig det sidst, Hans Nåde overnattede på Lundegård," sagde Abelone. „Karen er der, og hun bliver der sagtens, endda der var en god Del Snak og Tumult med hendes Fæstemand."

„Havde hun en Fæstemand?" spurgte Kirstine.

„Vel havde hun det. Det har alle kønne Piger, min Putte. Han hed for Resten Niels Simonsen og er Magister og en såre lærd Mand. Da nu han kom til Kongen og beklagede sig, gjorde hans Nåde ham på Stand til Sognepræst i Køge, og Måneds-dagen derefter giftede han sig med Karens Søster. Men Maren Andersdatter har også født Kongen en Søn, der er Adelsmand ligesom den anden og hedder Hans Ulrik Gyldenløve. Ak ja, Kong Kristian er en god Herre. Om Gud under ham Livet længe endnu, da vil han befolke Landet med nye Adelsmænd, så at vi ingenlunde kommer til at savne dem, der faldt i Kalmarkrigen."

Kirstine Munk knappede sit Livstykke, flettede påny sit Hår og satte Huen på.

„Hans Nåde synder svårligen," sagde hun så.

Abelone slog Øjnene ned og foldede Hænderne i Skødet.

„Visselig synder han," sagde hun. „Gud har indstiftet Mand og Kvinde, for at de skulle forenes i det hellige Ægteskab, som er en Herren velbehagelig Ting. Men sandelig om han ikke straffer Kødets Skrøbelighed."

Hun så så pudsig ud, da hun sagde det, og så kneb hun Kirstine Munk i Benet med sine gamle Fingre. De brast begge to i Latter, og Abelone måtte fortælle om og om igen om Kirsten og Karen.

„Det trækker mig fælt om mine Ben," sagde hun så og rejste sig. „Lad os gå op på Gården. Det er snart Nadvertid, og Fru Ellen lider ikke, at du kommer for silde."

Men det vilde Kirstine Munk ikke.

Da den gamle var gået, lagde hun sig på Stenbordet med Armene under Nakken og så op i de brede Lindekroner, hvor Fuglene hoppede og sang. Hun tænkte på Kongen og havde ikke tænkt på andet siden den Dag, han bød hende stå op i Stigbøjlen og kyssede hende. Hun havde talt til sin Moder derom og var bleven vist af. Også Abelone lo af hende, når hun mente, der var mere i Kongens Kys end en Narrestreg. Selv tænkte hun, at hun vidste bedre Besked, og biede utålmodigt, til Hans Nåde igen kom til Lundegård. Sidst han havde meldt sin Ankomst, havde Fru Ellen skikket hende til Odense, hvorover hun var såre fortrydelig. Hun lovede sig selv, at næste Gang skulle hun gemme sig i Skoven, om det var fornødent, så hun kunne få Kongen at se.

Som hun nu lå i disse Tanker, hørte hun nogen komme og drejede Hovedet og så Borgfogdens Sønnesøn Peder, som var en lang Bondedrenge på atten År.

Han strøg Huen af Hovedet og stirrede på hende med åben Mund og runde Øjne. Kirstine Munk strakte sig og smilte til ham.

„Tykkes dig, jeg er fager?" spurgte hun så.

Peder måbede og kunne ikke svare. Hun lo af hans Ansigt, der var stivnet af Betagelse.

Hans Øjne gled over hendes Ansigt og Hals. Hun åbnede atter sit Livstykke og nikkede til ham, strakte så sine Arme i Vejret og vendte ham Ryggen.

„Peder," sagde hun. „Kom herhen."

Drengen stod ved Stenbordet, rød i Ansigtet og med skinnende Øjne.

„Kys mig, Peder," sagde hun.

Han måbede og skælvede.

Hun slog i Stenbordet med sin flade Hånd.

„Kys mig Dreng," sagde hun.

Hun rakte Munden mod ham, og Peder kyssede hende. Så gav hun ham en Ørefigen.

„Kys mig igen," sagde hun.

Da han bøjede sig ned mod hende slog hun ham påny og sprang op og løb til Gården med en høj Latter.

TREDJE KAPITEL. Birthe Troldkvind.

Birgitte Lauridsdatter havde lagt sig svært ud, siden hun var blevet gift med Otto Knudsen, og alt som hendes Husbond steg i Anseelse og Formue, slog hun stærkere med Nakken og førte sig næsten som en Adelsdame. Prægtige Klæder havde hun og Smykker. Og når hun kom med Rådmanden på Besøg på Lundegård, bar hun så mange, som det var hende muligt at hænge på sig.

„Det gør hun for at ærge Abigael," sagde Abelone afsides ti! Kirstine. „Abigael har i mange År båret Elskov til Otto, og det skulle glæde mig, om jeg levede den Dag, da den storsnudede Birgitte lå under Mulde, og Abigael kunne krybe i hendes skønne Klæder."

„Tror du da, at Otto Knudsen vilde ægte hende?" spurgte Kirstine.

„Om han vilde," sagde Abelone. „Han har hende ikke mindre kær end hun ham, og efterdi de ikke kom sammen, gik deres Elskov aldrig over. Desuden har hun en skønne Formue, som hun arvede efter sin Fader, der var hans Nådes Livlæge i mange År."

Kirstine Munk kunne ikke lide Birgitte, og det kunne ingen på Gården, efterdi hun var bleven så hvomodig i sin Ægtestand. Men de flokedes ligefuldt om hende, når hun kom derud og fortalte nyt fra Odense, mens hendes Husbond var hos Fru Ellen i hendes Lønkammer.

„De to snakker sagtens gammelt," sagde Abelone og grinede. „Men når det ikke skader Birgitte, kan jeg sagtens finde mig i det."

En Dag kom de til Lundegård, og Birgitte Lauridsdatter var i stort Oprør.

Hun havde været til et såre fornemt Bryllup i Staden, og som de gik frem i Gildestuen og skulle sætte sig til Bords, tabte hun et kosteligt Guldbånd, hun bar om sin Hånd. Hun hørte det falde på Gulvet og søgte efter det, men kunne ikke finde det. Siden, da de stod fra Bords, ledte hun overalt, men Armbåndet var og blev borte. Dette fortalte hun til Kirsten og Fru Ellens Piger og føjede til, at hun vidste bestemt, Armbåndet var stjålet af en af Gæsterne. Men så fornemme Folk var de alle, at hun ingen Sinde ventede at kunne få det opdaget.

„Den Sag er nem nok," sagde Abelone. „Om I henvender Eder til den, jeg nok ved, da skal hun sagtens vise Eder, hvor Armbåndet er."

„Da må hun kunne mere end sit Fadervor," sagde Birgitte.

„Man siger så," sagde Abelone. „Mange kalder hende og-så en led Heks og anser hende for værdig til Bål og Brand. Er du ræd, Birgitte, da hold dig fra hende og lad dit Armbånd være, hvor det er."

„Hvad hedder hun?" spurgte Birgitte.

Abelone så sig om, om der var nogen uvedkommende til Stede, og Kirstine og alle Pigerne stak Hovederne sammen.

„Hun hedder Birthe," sagde Abelone. „Og bor ved Rakkerkulen ret ud for Vesterport."

De talte lidt derom endnu, og Birgitte vidste ikke, hvad hun skulle gøre. Det var en farlig Sag at have med Troldkvinder at bestille. Mangen en blev i de Tider brændt på Bålet som Heks, og Kongen havde Ord for at være såre streng i det Kapitel.

Da Tiden nærmede sig, at Birgitte og hendes Husbond skulle ride tilbage til Staden, tog Kirstine Munk nende afsides og bad, at hun vilde tage hende med, hvis hun gik til Birthe.

„Jeg tænker, I er galen, Jomfru Kirsten," sagde Birgitte.

„Jeg har noget at spørge hende om for min egen Regning," sagde Kirstine. „Om I gør mig til Villie i denne Sag, da skal jeg gengælde Eder en anden Gang, når jeg kan."

Birgitte Lauridsdatter tænkte over Tingen. Om noget kom på, vilde det ikke være ilde for hende, hvis hun fik Jomfru Kirsten og derigennem Fru Ellen draget ind i Sagen. Så besluttede hun at bede Fru Ellen, om Kirstine måtte følge med hende til Odense, hvad hun mangen god Gang havde gjort.

„Men sig for alting intet til min Husbond," sagde hun. „Får han at vide, hvad vi har for, er det ude med mig. Han kender Loven og følger den strengt."

Det lovede Kirstine og fik uden Vanskelighed Lov til at drage med til Odense. Ellen Marsvin havde fået Bud, at hun kunne vente Kongen i de nærmeste Dage, og så vilde hun helst, at Datteren var af Vejen.

Andendagen efter deres Ankomst til Staden og henimod Aften, da Otto Knudsen var gået til Borgermesteren i en Sag, listede Birgitte og Kirstine sig ud af Vesterport og fandt snart Birthes lille Hytte. Den var halvt indgravet i Rakkerbanken og ikke højere, end at Kirstine Munk knap kunne stå oprejst derinde, så rankvoksen hun var.

Birthe sad ved Arnen og stirrede på de indtrædende uden at gengælde deres Hilsen.

„Hun ligner Abelone," hviskede Kirstine.

„Tys," sagde Birgitte.

Så satte hun sig på en skidden Bænk, der stod, og gav sig til at fortælle den gamle Heks, hvad der lå hende på Sinde. Birthe lyttede til i Tavshed, til hun havde talt til Ende og nikkede en Gang imellem, mens hendes røde Øjne randt.

„For den Ting er der vel Råd," sagde hun så. „Men det koster fem Rigsdaler."

„Det får jegN^løde," sagde Birgitte. „Siden Armbåndet var syvti Rigsdaler værd, og jeg gerne gav andre syvti for at få Ram på den Tyvekvind, som tog det."

Så aftalte de, at Birthe næste Dag i Løndom skulle komme til Birgitte på hendes Kammer og foranstalte det fornødne. På anden Måde kunne det ikke gøres, sagde hun, og Birgitte måtte gå ind derpå, så ræd hun end var for, at hendes Husbond skulle møde Troldkvinden.

„I glemte, hvad I vilde spørge Birthe om, Jomfru Kirsteq," sagde Birgitte på Hjemvejen.

»Jeg vovede ikke at tale derom," sagde Kirstine Munk.

Næste Dag nåede Birthe lykkelig og vel op i Birgittes Kammer uden at nogen så hende. Hun forlangte en Spand Vand, to skarpe Knive, en Kost og et Sølvbæger. Med disse Sager gjorde hun allehånde Hokuspokus over Vandet, alt imens hun mumlede besynderlige Ord, som ingen af de to Kvinder forstod. Birgitte lukkede Øjnene og var ræd for Trolddommen; Kirstine Munk stod hos hende med foldede Hænder og lyttede og stirrede, for at ikke en Stump skulle undslippe hende.

„Nu," sagde Birthe. „Det er gjort, som skal gøres. Kig nu ned i Spanden Birgitte Lauridsdatter og sig mig, hvad I ser."

Birgitte tog Kirstine ved Hånden, så ræd var hun og kiggede i Spanden og gav et højt Skrig. Kirstine kiggede med og så intet. Men Birgitte havde visselig set, hvad hun vilde se. Hun satte sig på en Stol, for Benene rystede under hende, så hun ikke kunne stå.

„Så I Tyven?" spurgte Birthe.

„Visselig så jeg hende," sagde Birthe. „Det var livagtig Mette Thommesens Ansigt."

„Da er det hende," sagde Birthe. „Om nu I giver mig fem Rigsdaler til, da skal jeg mage det så, at Mette på Søndag, når hun skal til Oluf Eriksens Bryllup, såvel som I og Eders Husbond, tager det stjålne Armbånd på og går op i St. Knuds Kirke og lægger det på Altret som Offergave for alles Øjne, således at I kan offentlig beskæmme hende. Og for at I ikke skal tro, at jeg siger Løgn, da vil jeg bie på de fem Rigsdaler, indtil Søndagen er ovre, og I selv har set, at det går sådan til."

Men Birgitte Lauridsdatter rystede på Hovedet. Mette Thom-mesen var en af de fornemste Kvinder i Staden og dertil hendes gode Veninde.

„Visselig ønsker jeg ikke at bringe en sådan Skændsel over Mette," sagde hun. „Mag det sådan, at hun i Stilhed giver mig mit Armbånd igen. Da skal de fem Rigsdaler være Eders."

Dermed gik Birthe sin Kås, idet hun lovede, at sådan skulle det ske.

Allerede næste Dag kom Mette Thommesen til Birgitte. Hun satte sig og talte højt og meget, som om hun var på et almindeligt Besøg. Ret som det var, spurgte hun Birgitte, om ikke hun havde fundet sit Armbånd igen.

„Nej," sagde Birgitte.

Da tog Mette Armbåndet op af sin Lomme og rakte hende det med høj Latter.

„Da kan du glæde dig, for her er det," sagde hun. „Jeg fandt det på Gulvet, da det var faldet fra dig og tog det til mig og gemte det indtil i Dag forat give dig en Advarsel, at du en anden Gang skal vogte bedre på dine Sager. Du kan vel vide, at det ingenlunde er faldet mig ind, at beholde det."

„Nej," sagde Birgitte. „Det har jeg aldrig tænkt."

Så gik Mette, og Birgitte og Kirstine berømmede Troldkvindens Kunst i høje Toner.

„Nu skal I sværge en dyr Ed, at I aldrig vil tale om denne Sag til Otto," sagde Birgitte.

Kirstine svor. Samme Dags Aften listede hun sig ene ud til Birthes Hytte.

„Jeg vil spørge Jer om noget," sagde hun og rystede i Knæene, mens hun talte.

„Hvem er I?" spurgte Heksen. „I var hos Birgitte Lauridsdatter, men jeg véd ikke Jert Navn."

„Jeg er Ludvig Munks Datter og Fru Ellen Marsvins på Lundegården," sagde Kirstine.

„Da tør jeg ikke svare Jer," sagde Birthe. „Fru Ellen er såre from og vilde straks melde mig til Øvrigheden, om hun vidste mine Kunster."

Kirstine Munk tog et gyldent Spange frem og viste Birthe det.

„Jeg skal ingenting sige til Moder," sagde hun. „Og dette Spange er Eders, om I vil svare mig."

Heksen vejede Spanget i sin Hånd og så på det.

„Hvad vil I vide?" sagde han så. „Er det en Fæstemand?"

Kirstine Munk kneb Munden sammen og nikkede. Birthe lo. Så lignede hun endnu mere Abelone, og det gav Kirstine Mod igen.

„I skal sige mig, om min Brudgom bliver en fornem Herre," sagde hun så.

„For et Jag I har," sagde Birthe. „I er jo ikke uden et Barn,om ogsåBrysterne sprængerLinet,ogEdersØjne er blanke."

„Svar mig," sagde Kirstine.

„Visselig bliver han en fornem Herre," sagde Heksen.

„Bliver det en Konge?" spurgte Kirstine.

„I skal sove i en Konges Arm," sagde Birthe spodsk og stak Spanget i Lommen.

„Når skal det være?"

„Når I selv vil," sagde Birthe.

Kirstine Munk så lidt på hende.

„Om det går mig, som I siger, da skal I få ti Rosenobler," sagde hun.

„Om det kun bliver en Greve, får jeg da fem?" spurgte Birthe.

Kirstine nikkede.

„Da spare I helst de femten Rosenobler sammen af Eders Lommepenge, skøn Jomfru," sagde Birthe. „Så sandt både Kongen og Greven kommer på Eders Vej. Og nu må I gå. Det er Tid, hvor jeg skal ride til Bloksbjerg."

Kirstine Munk kom ud i en Fart. Hun sagde ingen Ting til Birgitte. Næste Dag drog hun tilbage til Lundegård og fortalte Abelone, hvad Troldkvinden havde sagt.

„Nå," sagde Abelone. „Der fik/tlu Smæk for Skillingen, min Putte. Om ellers du vil følge mit Råd, da kvitter du Greven og lader dig nøje med Kongen."

Men endda Birgitte havde taget dem alle i Ed, kunne hun ikke selv være tavs.

Fjorten Dage derefter fortalte hun det altsammen om Arm-båndet til sin Husbond, som kom i stor Vrede.

„Om jeg gjorde det, som Ret er, da lod jeg Bysvendene gribe Birthe, og så vilde Bålet blive hendes visse Lod," sagde han. „Det får jeg lade fare, siden min egen Hustru har Del i Trolddommen. Men det skal du vide, at du har gjort Fandens Gerning, og Straffen vil ikke udeblive."

Han snakkede længe derom. Og han snakkede om det hver Gang i de næste Dage.

Kort Tid efter hændte det, at to af Otto Knudsens Skibe forliste med deres kostbare Ladning.

„Se," sagde han til Birgitte. „Så stort et Tab har jeg ingensinde lidt i mit Liv. Du siger, at Armbåndet, du lod Heksen vise dig igen, var syvti Rigsdaler værd mellem Brødre. Men det skal du vide, at mit Forlis estimerer jeg til 4900 Rigsdaler, som er syvti Gange syvti. Der ser du, at om Fanden den Gang beviste dig nogen Velgerning, da har han nu taget sin rundelige Betaling derfor."

FJERDE KAPITEL. Hans Mikkelsen.

Så såre Kong Kristian var bleven bænket ved Ellen Marsvins gode Bord, spurgte han efter Kirstine Munk.

„Hvor gemme I Eders fagre Datter, Fru Ellen?" sagde han.

„Hun er i Odense for Tiden," sagde Ellen Marsvin. „Men om hun også havde været hjemme, var hun ikke kommet frem. Hun havde ringe Gavn af den Spøg, Eders Nåde drev med hende."                                                                                   

„For Gud," sagde Kongen. „Jeg skønner ikke, hvad Skade det Kys kan have gjort hende."

„Eders Nåde skulle tage Eder en Gemalinde," sagde Ellen Marsvin. „Der er Fyrstinder nok i Europa, som gerne vil dele Danmarks og Norges Trone med en navnkundig Herre som Eder."

„Kan hænde der er det," sagde Kongen og tømte sit Bæger. „Min Fru Moder, som sidder på Nykøbing Slot, er også ivrig nok i den Sag. Forgangen Dag skikkede hun mig syv Billeder af giftefærdige Prinsesser, den ene grimmere end den anden."

„Der findes vel også fagre Kongedøtre," sagde Fru Ellen.

„Ingen så fagre som Kirstine," sagde Kongen.

Ellen Marsvin sad og legede med den Ring, Kongen havde givet hende til hendes Bryllup med Knud Rud.

„Det er en god Ring, den der," sagde Kong Kristian. „Den kostede mig fire hundrede og tyve Rigsdaler slet hos Otto Guldsmed."

„Vil Eders Nåde gifte Eder med Kirstine?" sagde Fru Ellen så.

Kongen studsede og så vist på hende.

„I siger jo, hun er et Barn endnu," sagde han.

„Jeg sagde, hun var for stor til sådan Tant, som Eders Nåde drev med hende," sagde Ellen Marsvin. „Ellers er hun Ludvig Munks Datter og min og i Slægt med snart sagt alle Rigets gode Mænd og Kvinder. Eders Nåde må tilgive mig, at jeg minder Eder om det, at hun ikke stammer fra en københavnsk Borger eller en Skriver fra Bremerholm."

„Slægten er god nok," sagde Kongen. „I behøver ingenlunde at minde mig derom. Mange af dem sidder i Rigets Råd og stod mig hårdt imod, hver Gang jeg krævede Penge til Krigen."

„Da får I se at gøre dem til Eders Venner," sagde Fru Ellen.

Kong Kristian lo og tømte på ny sit Bæger.

„I er en klog Kvinde, Fru Ellen," sagde han.

Så talte de ikke mere om den Sag, men Kongen drak med sine Adelsmænd, til han blev båren i Seng. Næste Morgen var han ligefuldt oppe og til Hest for at drage fra Fåborg og derfra til Haderslev. Som han holdt i Borggården og bød sin Værtinde det sidste Farvel og Tak for god Gæstfrihed, bøjede han sig ned mod hende og sagde, så hun alene hørte det:

„Når jeg kommer igen ad Åre, da skal Eders Datter væ/e på Gården."

Fru Ellen nejede.

„Har I forstået mig?" sagde Kongen.

Fru Ellen nejede igen, men sagde ingenting.

Så red Hans Nåde bort og efterlod Ellen Marsvin i dybe og vidtrækkende Tanker.

Kirstine begreb ikke sin Moder i den Tid, som kom. Hvert Øjeblik blev hun kaldt til hendes Kammer og mønstret og udspurgt. Indtil denne Dag havde hun gået så nogenlunde for Lud og koldt Vand, men nu blev hendes Klæder efterset og nye Kjoler syet. Fru Ellen prøvede Halskæder og Armbånd på hende, lod hende gå med dem en Stund og tog dem så igen. Hun kom over hende en Dag under Lindene, da hun talte med Peder, og det hun så og hørte var af den Art, at Drengen øjeblikkelig blev jaget på Porten. Hun frittede Abelone om Kirstines Sind og Tanker.

„Hvad tænkte I selv på, da I var seksten År," sagde den gamle Pige tvært. „Kirstine tænker på det samme. Mand skal have Kvinde og Kvinde Mand. Sådan har Gud Herren bestemt det, og Martin Luther prædiket det påny for os alle."

„Hvad taler I med hende om?" spurgte Fru Ellen.

„Jeg fortæller hende om Elskov," sagde Abelone. „Det samme som jeg fortalte Jer, da I var liden. Hun lytter bedre endnu end I og spørger dristigere."

„Var din Mund, hvad du siger til Barnet," sagde Ellen Marsvin. „Kan hænde, der er beskåret hende en større Skæbne, end du tænker på."

Dagen efter rejste Fru Ellen til Odense og havde en lang Samtale med Rektoren Hans Mikkelsen. Hun bad ham, at han vilde opgive sit Embede i Staden og drage til Lundegård som hendes Huskapellan. Mester Hans vilde længe ikke høre derom, men da hviskede hun ham sådanne Ting i Øret, at han omsider gav sig.

Han kom til Gården og tog straks fat på at undervise Kirstine Munk i Tysk og Fransk.

Hun var rasende, mødte ham med Trods og drillede ham på enhver Måde. Grædende betroede hun sig til Abelone, talte om Birthes Spådom og spurgte, om ikke det var skændigt, at hun, der visselig var en voksen Jomfru og bestemt til en Konges Brud, skulle sidde på Skolebænken som en liden Pige.                         

„Klem kun på Tysken og FranzØsken, min Putte," sagde Abelone. „Kan hænde du får Brug for dem, om det går, som Birthe spåede. Fru Ellen og Hans Nåde stak Hovederne sammen, sidst han var her, og ingen véd, hvad der kommer ud af det."

Men Kirstine vilde ikke, og en Dag gik Hans Mikkelsen til Fru Ellen og beklagede sig bittert over hende.

„Det nytter intet, hvad jeg siger," sagde han. „I må hellere lade mig drage herfra."

„Vis vas," sagde Ellen Marsvin.

Hun tog en Kæp, der stod i Krogen, og med hvilken hun samme Dag havde tugtet sin Ladefoged, over det, at en af hendes Staldøksne var løbet bort. Så gik hun ud at lede efter Kirstine og fandt hende under de store Linde. Hun lå på Stenbordet, som hun plejede, og så op i Løvet, hvor Fuglene hoppede og sang, og drejede knap Hovedet, da hendes Moder kom. Abelone sad i sine Tæpper og fortalte Krøniker.

Fru Ellen sagde ingenting, men greb Kirstine i sine stærke Hænder, drejede hende rundt, så hun lå på Maven, tog hendes Skørter op og gav hende syv gode Slag.

„Det er for Franzøsken," sagde hun.

Kirstine Munk skreg i vilden Sky. Men Fru Ellen holdt hende fast og gav hende syv Slag endnu.

„Det er for Tysken," sagde hun.

Så gik hun uden at mæle et Ord mere. Kirstine lå på Bordet og hylede og sparkede med Benene. Abelone sad stille og lo.

„Du kommer til at neje for din Mester Hans, min Putte," sagde hun så. „Lad nu fare den Hylen og kom med mig, så skal du se noget Moro."

Hun rejste sig og fik Kirstine med sig. Sagte sneg de sig gennem Buskene hen til et lille Lysthus, der var i Roserne.

„Vær nu stille," sagde Abelone. „Bøj dig her frem, så kan du se."

Kirstine Munk tittede gennem Løvet og så Hans Mikkelsen sidde i Lysthuset med Katrine Henriksdatter på Skødet. Mikkelsen kyssede hende og trykkede hende, og hun lod ingenlunde til at være fornærmet.

Kirstine glemte den Tort, der var overgået hende og vilde krybe ind og overraske de to. Men Abelone drog hende bort med sig.

„Er du galen?" sagde den gamle Pige. „Nu har du da set Hr. Hans, at han ikke er anderledes end de andre. Näar han giver dig den næste Lektion, da spørg ham ud om Elskov, og du skal se, du får mere Tidkort end Pine. Så kan du altid ved Lejlighed lade ham forstå, at du var i Dag i Rosenlysthuset ved Midaftenstide. Spørg ham også om Kongen ... om Kirsten Madsdatter og den smukke Karen. Om ikke du gør dig selv til Barn, da nødes han vel til at behandle dig som en voksen Jomfru."

Kirstine Munk fulgte Abelones Råd, og nu gik det helt fort med Tysken og Fransken. Fru Ellen var helt stolt, så vel hendes Tugt havde hjulpet. Men hun vidste kun lidt om, hvordan Kirstine pinte den værdige Magister, der ikke mere turde beklage sig af Frygt for, at det skulle gå ud over Katrine Henriksdatter.

Og efterhånden kom Hans Mikkelsen så vidt til Hægterne, at han blev Stillingen ganske voksen.

Han talte med sin Lærling om det, hun ønskede, men gjorde det i sådanne værdige og fromme Ord, som han brugte ved alle Lejligheder. Han dadlede Kødets Skrøbelighed så vel hos Kongen som hos enhver anden Mand, men mindede om, at Hans Nåde var hævet så højt over Adelsfolkene som en Herremand over de usle Bønder. Hvad der kunne tilgives den ene blev den anden til Dom.

„Herremanden dømmer Bonden," sagde han. „Kongen dømmer Herremanden, men Gud alene dømmer Koneen."

„Da er det godt at stå Kongen nær," sagde Kirstine Munk.

„Visselig er det det," sagde Mans Mikkelsen. „Stor er den Ære og det Ansvar, der kommer til en Kvinde, Kongen har kær. Sandelig må vi tænke, at hun er from og benådet af Gud Herren for sin Fromheds Skyld."

„Var Kirsten Madsdatter en from Kvinde?" spurgte Kirstine.

„Det véd jeg ikke ... det var hun sikkert," sagde Magisteren. „Men lad os nu ikke glemme Franzøsken."

Fru Ellen var glad ved den Lærer, hun havde valgt til sin Datter. Hun talte derom med Manderup Parsbjerg, som gæstede hende i de Dage sammen med Ditlev Rantzau, der var Kongens gode Ven og Boldkammerat.

„Visselig er Hans Mikkelsen en sand Herrens Tjener," sagde Hr. Manderup. „Han véd, hvad der tilkommer den høje Adel, og forstår at bringe Bønderne til Raison, hvis de mukker. Jeg hørte forgangen År en skøn Prædiken af ham i St. Knud, hvor han lagde det ud, som det er, at Gud har indstiftet Adel og Borger og Bonde, og at den er såre formastelig, som vil rokke ved hans Værk."

„Den Prædiken hørte jeg også," sagde Ditlev Rantzau. „Hans Mikkelsen er en god Mand, og vi får ham nok at se engang på en Bispestol."

Nede under de stole Linde lå Kirstine Munk på Stenbordet og Abelone sad i en Krog.

„Så du Hr. Manderup?" spurgte Abelone.

„Ja fy, sagde Kirstine Munk. „Så led og gammel han er."

„Ho, ho," sagde Abelone. „Inden Året er omme, holder han Bryllup med Anna Brahe, endda han er fyldt de syvti År. Jeg så dem sammen i Odense. Han smisker og springer for hende som en ung Hingst."

„At hun vil have ham," sagde Kirstine.

„Man tager, hvad man kan få," sagde Abelone. „Hun er snart firti og har sagtens ikke Råd til at vrage. Gammel Mand er bedre end ingen Mand, og sådan er Verdens Gang. I Morges var Fru Ellen en Time indestængt i sit Kammer med Otto Knudsen, og just nu så jeg Magisteren snige sig ind i Roserne, hvor Katerine venter med sin røde Mund. Peder, som du kyssede, er udlagt som Fader til Ane Vadskerpiges Barn. Du ligger på Stenbordet og fortæres af Længsel efter Brudeseng, og Hans Nåde favner den skønne Karen på Københavns Slot. Sådan har Gud skabt Menneskene, min Putte, og det er Skærsommer."

„Ja," sagde Kirstine.

„Kom nu," sagde Abelone. „Nu går vi hen og sætter os hver i sin Kant af Rosenlunden og tuder som Ugler for at jage Skræk i Magisteren og Katerine.