Peter Bogason

OPBRUD – EN FAMILIEKRØNIKE

Roman

Snorres Forlag

Opbrud – en familiekrønike

E-bogsudgave publiceret af Snorres Forlag

EPUB-format 2017: ISBN 978-87-995113-7-2

MOBI-format 2017: ISBN 978-87-995113-8-9

Copyright for e-bogsudgaver: Peter Bogason

Redaktion: Nanna Lund

Omslagsbillede: Henri Sørensen

Trykt udgave publiceret af Hovedland i 2014 under titlen FAMILY

Indhold

I. 1989: Murens fald

II. 1997: Diana

III. 2001: 11. september

IV. 2004: Tsunami

V. 2007: Finanskrise

I
1989: Murens fald

November

Arkitekten, en firskåren mand på vej mod pensionsalderen, bakkede lidt på sin pibe, kiggede på oversigtstegningen for Afdeling 4 og så ud over bebyggelsen igen. ”Du har ret,” han kiggede op på Bjørn, ”det ser ikke godt ud med de paraboler.”

De stod sammen oppe på en bronzealderhøj, der lå syd for bebyggelsen. Mod øst kunne de kigge ud over Øresund mod Hven og svenskekysten bagved. Mod nord kunne de se helt op til Helsingør, med Kronborg som en pompøs afslutning på Kongeriget. Bag dem stod novembersolen lavt.

Lige nord for dem lå Afdeling 4s 270 rækkehuse i snorlige rækker på omkring 300 meters længde. Nord for Afdeling 4 lå rækkehusene i den nye Afdeling 5. De var bygget præcist i forlængelse af Afdeling 4s rækker og strakte sig 600 meter mere mod nord. Et flot eksempel på, hvad arbejderbevægelsen havde frembragt, syntes Bjørn – ikke noget med små lejligheder i betonkasser, men en hel kilometer gode boliger. Her var sol og luft, egen lille have og redskabs- og cykelskur. Bilerne var holdt ude fra husene ved store, fælles parkeringspladser i udkanten af bebyggelsen.

Bag ved Bjørn og arkitekten lå Afdeling 3, en serie 4-etages betonbygninger, klassiske etageejendomme fra starten af 1960erne med 2-4 værelses lejligheder. God kvalitet, store rum, godt lysindfald, store friarealer mellem bygningerne, men efter Bjørns mening alligevel milevidt fra rækkehusenes kvaliteter. Et par børn kom cyklende ad den kombinerede gang- og cykelsti, der forbandt kommunens boligområder med det lille lokalcenter, der havde en brugs, en bager, en kiosk, et posthus og nogle butikker. Stierne skabte desuden en sikker skolevej for kvarterets børn. Sikker trafik havde været et nøgleord, da kommunen planlagde sin udvikling tilbage i 1960erne, så alle stierne var ført under de gennemgående veje. Børn og mødre med barnevogne kunne færdes uden risiko for at blive kørt over.

”Men det var jo ikke noget, vi tænkte på dengang,” fortsatte arkitekten og gestikulerede med piben. ”I 1976 kunne vi jo knap nok tage svensk tv.”

Bjørn smilede indvendig. 1976 var det år, rækkehusbyggeriet var blevet planlagt. Det var også det år, hvor han og Cecilie havde travet rundt med Line i barnevognen og udkastet store fremtidsdrømme for deres lille familie. De havde ikke engang haft et tv. Året efter var de flyttet ind i rækkehuset. Og i aftes havde Line så set bebrejdende på ham og rullet med teenageøjnene i forargelse over, at de ikke kunne tage TV3, når nu veninderne ovre i villakvarteret kunne. Men TV3 var ikke en af de kanaler, som boligforeningens fællesantenne kunne tage, det var først blevet muligt for nylig.

”Næ … men vi er nok nødt til at tænke på det nu. Komme folk lidt i møde,” svarede Bjørn. ”Parabolantennerne breder sig jo med lynets hast. Jeg har talt med et par tv-forhandlere, og de siger, at folk nærmest står i kø. Især indvandrerne. Også selvom de er dyre.”

Bjørn og arkitekten vendte sig instinktivt om og rettede blikket mod etageejendommene. Det var der, de fleste af kvarterets indvandrere boede. De kneb øjnene sammen mod det skrå sollys og betragtede de karakteristiske grå, tallerkenformede satellitmodtagere, der tittede frem fra en hel del altaner. Men det var der så meget andet, der gjorde. Vasketøj, potteplanter. Parabolerne føjede sig ind i det almindelige hverdagsrod. Det var anderledes ovre i rækkehusene. Der var ikke lige så mange indvandrere, men til gengæld stak de grå tallerkener gevaldigt ud på toppen af cykelskurene, som var det foretrukne sted at montere dem.

”Kan I ikke gøre noget ved det i bestyrelsen?” spurgte arkitekten, mens han så væk. Bjørn vidste, at det ikke bare var solen, der stak ham i øjnene. Arkitekten mente egentlig, at de burde forbyde de grimme tingester, men den gik jo ikke. Han var formand for en demokratisk boligforening, ikke en gammeldags diktator.

”Så skulle vi lave ordensreglementet om. Det er lidt besværligt, det kræver en afstemning blandt beboerne.”

”Så må I hellere gøre det i en fart, inden dem med parabolerne kommer i flertal,” sagde arkitekten med et kynisk glimt i øjet. ”Hvad var det, Churchill sagde - ’demokrati er en elendig styreform, men alternativerne er endnu værre’. Jeg ved nu ikke rigtig, jeg er gammel i gårde, og jeg synes nok, at det var lettere, dengang vi kunne beslutte det meste uden at spørge nogen. Den gang havde vi arkitektfagligheden i spidsen. Hele tiden. Vi havde et slogan om god boligstandard. Det forpligtede os fagfolk, vi lavede de bedste boliger, man kunne inden for den økonomiske ramme.”

Bjørn nikkede diplomatisk. Han kunne godt huske brochurens slogan Det er godt at bo godt fra dengang, de flyttede ind. Og det var da godt på den tid. 90 kvadratmeters nybygget rækkehus med en lille have. Pænt cykelskur. Kvadratmetrene var næsten det dobbelte af, hvad han og Cecilie havde haft i deres lille lejlighed på Vesterbro, og de var trætte af at rende fire etager ned og op igen med vasketøj. Og så med egen have. De var hurtige, da udlejningen startede, så de fik et hus i yderste række med udsigt til engen, og i det fjerne lå Øresund. I stueetagen en stor stue med spisekrog, bag ved den lå køkkenet, halvåbent til stuen. Ovenpå bad og toilet, et soveværelse og to kamre. Rigeligt den gang, hvor Line lige var fyldt to år, og Mads endnu slappede af i Cecilies mave. Nu tolv år efter var pladsen temmelig trang. Skulle man mon flytte? Cecilie pressede på, det gjorde Line også. Men han var faktisk glad for at bo her i Afdeling 4, hans syntes, at det var interessant at være formand.

Han smilede undskyldende til arkitekten. ”Ja, vi må jo finde os i spillereglerne. Det er beboerne, der bestemmer.”

Det var halvkoldt, og der var en regnbyge på vej vestfra. Solen forsvandt i skyerne. De gik ned til gangstien for at vende tilbage til kontoret. ”Hej der, hvad laver I!” råbte Bjørn til to drenge, der stod med en sprayflaske og skulle til at lave et eller andet på væggen i stitunnellen under vejen. Drengene stak i løb.

”Der er ikke respekt for meget i vore dage,” fortsatte arkitekten. Bjørn tav. På den ene side syntes han jo, arkitekten var lige lovlig reaktionær, også når det gjaldt lokaldemokrati. På den anden side havde manden jo ret. Hvor var respekten for de fælles goder?

***

Uddrag af brevkassen i Familiebladet nr. 44, 1989

Min mand vil ingenting

Kære Cecilie

Jeg er gået på efterløn, og min mand fik tjenestemandspension fra DSB sidste år. Vi kunne have det rigtig hyggeligt, men jeg synes, at det er ved at gå helt galt. Min mand vil ikke noget som helst. Han har ingen hobby, og hen vil ikke med ud for at lære noget nyt. Der er ellers så mange tilbud på aftenskole, som jeg kunne tænke mig at følge. Men han vil ikke med.

Så enten ligger han på sofaen og læser sin avis, eller også sidder han og ser fjernsyn eller spiller TV-spil, som han køber nede i byen, og han ryger 4-5 cerutter om dagen og tager sig et par øl. Det siger jeg så ikke noget til. Men han vil ikke betale noget il husholdningen. Vi har lavet en aftale om, at jeg skal betale mad, vask og rengøring, og det går næsten hele min pension så til. Men nu vil han også have, at jeg skal betale alt mit tøj, sko og frisør, og så kan jeg næsten ikke få noget nyt tøj og jeg kommer næsten ikke til frisør, der er ikke penge nok. Han siger, at jeg ikke har brug for alt det tøj og frisør, når jeg ikke går på arbejde mere.

Vi har en opsparing i banken, og vi får renter, men dem må jeg ikke bruge. Han har låst bankbogen inde og siger, at den bestemmer han over, for jeg har ikke forstand på penge. Kan du hjælpe mig?

Konen i landsbyen

Kære Kone i landsbyen

Jeg ved godt, at det ikke er nogen trøst, men der er faktisk mange, som har et liv, der ligner dit. Manden vil ikke noget og sætter sig på pengene. Sådan er der mange i din aldersgruppe, der har det, hvis man skal dømme ud fra de breve, jeg får. Jeg synes, at du skal sætte dig ned og tale med din mand om det. Din mand har været i DSB, og der er da vist en god tradition for, at man var organiseret i fagforening, så han må da vide, hvad fællesskab betyder. Tal med ham om, at du også har behov for at se ordentlig ud.

Hvis det så ikke hjælper, må du nok gå et skridt videre. I din generation har der været en solid tradition for at strejke, så du kunne simpelt hen holde op med at lave mad, når pengene slipper op. Du skal så først lægge til side til dine behov, og når der ikke er flere penge, må den stå på vandgrød. Han bliver nok lidt overrasket, men mon ikke han så forstår, at der er grænser for din formåen, og så punger ud?

Men jeg synes, at det er vigtigt, at I ikke kommer ud i en rigtig konflikt. Det er vigtigt at holde sammen i vores samfund, og I har været sammen i så mange år, at det må være muligt at tale sig ud af problemerne med pengene. Det er nok sværere at få ham med på en aftenskole, men så må du vel gå alene. Der er sikkert andre kvinder i omegnen, som du kan gå sammen med. Vi kvinder kan støtte hinanden ret så godt!

Venlig hilsen Cecilie

Har to mænd

Kære Cecilie

Jeg er gift på sjette år med en dejlig mand, vi har en sød pige på fem år og vi elsker hinanden. Han arbejder imidlertid ugen igennem i den anden ende af landet, så jeg er alene med vores barn ugen igennem. Jeg arbejder på deltid i en offentlig organisation, pigen er i børnehave, og jeg har derfor en del tid for mig selv.

For et år siden var jeg til 10-års jubilæum for afslutningen af mit efterskoleophold, og der mødte jeg en gammel ven. Vi havde det utroligt godt sammen på efterskolen, men det var blot et kammeratskab. Nu til festen blev det til mere, og det viser sig, at han bor i en by kun 10 km fra vores hjem. Vi har siden da mødtes mange gange hjemme hos mig inden jeg skal hente min pige i børnehaven, og vi har det dejligt sammen, snakker og griner og går i seng sammen.

Men jeg vil ikke skilles. Jeg elsker min mand og vores barn, men jeg må indrømme, at jeg ikke er så glad for det seksuelle med ham, jeg søger at undgå det, og han kan ikke forstå det. Jeg ved godt, at det eneste rigtige vil være at bryde med min ven, men jeg kan altså ikke få mig selv til det. Hvorfor skulle jeg ikke nyde det, så længe det varer?

Den utro.

Kære utro

Jeg kan sådan set godt forstå dig. At du vil nyde det. Men prøv lige at sætte dig i din mands sted og forestil dig, at han havde en kæreste tæt på sin arbejdsplads ugen igennem. Ville du bryde dig om det? Sikkert ikke. Du har det dejligt med din ekstra mand, men træerne vokser ikke ind i himlen. En dag vil din mand opdage det, og måske forlange skilsmisse. Og så starter måske en hverdag med din ven – en hverdag, der måske ikke er så meget anderledes end den, du har nu.

Sig stop til ham. Du er gift og har barn, så han vil nok kunne forstå det, selv om han vil protestere. Gør det til en ”kold tyrker”, du skal ikke besvare breve, og hvis han ringer, så afbryd samtalen. Giv dit ellers gode forhold til din mand endnu en chance. Prøv at se, om han ikke kan skifte job til noget, der er nærmere. Sig, at du savner ham, og at det er svært at være alene. Slå på jeres fællesskab og få ham til at yde den ekstra skærv, det er at skifte arbejde. Så kommer dit gode forhold til ham nok på plads igen, på alle måder.

Venlig hilsen Cecilie

Cecilie satte punktum. Det var også på tide, hun havde travlt. Hun skulle være på Hotel Royal om ti minutter. Nu gjaldt det bare om at komme ud gennem redaktionen uden at behøve at lyve alt for meget om, hvad hun skulle. Man skiltede ikke ligefrem med det, når man søgte væk fra sin arbejdsplads.

Hun havde nu i et stykke tid trængt til luftforandring i sit arbejde og havde sendt sin ansøgning til Kvindejournalen for næsten en måned siden, da de søgte en ny redaktør til deres brevkasse. Da hun ikke hørte noget fra dem i løbet af en uge, havde hun regnet med, at de havde en anden i kikkerten. Men så havde telefonen ringet for nogle dage siden, hvor hun sad på Familiebladet og læste korrektur på de læserbreve, der skulle komme i bladet om 14 dage.

”Det er chefredaktør Andersen,” sagde en dyb stemme, da hun tog telefonen. ”Du behøver ikke at sige så meget, jeg er godt klar over, at du ikke kan afsløre noget, når du sidder på din arbejdsplads. Men jeg vil bare sige, at vi er meget glade for, at du vil skifte til os, og du er en særdeles seriøs kandidat til stillingen som redaktør for vores læserbrevkasse.”

”Det lyder da godt, det er jeg glad for at få at vide,” svarede hun neutralt. Hun havde sit eget kontor, men man lod altid døren stå åben, så enhver, der kom forbi, kunne høre, hvad der blev sagt.

”Nu skal du høre. Hvad om vi to satte os sammen og diskuterede, hvordan brevkassen her på Kvindejournalen kunne udvikle sig med dig for bordenden?”

”Joh, det kunne vi vel godt. Hvornår skulle det være?”

”Meget gerne på torsdag, hvis du er fri til det?”

”Den 9. november? Lad mig se …” Hun rakte ud efter sin lille, røde kalender og fandt datoen. ”Jo, det lyder fint for mig.”

”Glimrende. Nu vil jeg godt have en vis diskretion, og det vil du sikkert også. Du er ikke hvem som helst, så jeg tror ikke, at vi skal mødes her på bladet. Det er ikke afgjort, at vi er enige. Jeg bruger som regel Hotel Royal til diskrete møder. Så jeg foreslår, at vi mødes kl. 12 på torsdag. Så giver jeg en bid brød, og vi kan i ro og fred snakke om fremtiden. Bare spørg efter mig i receptionen.”

”Ja, OK, vi ses.”

Cecilie skyndte sig gennem byen og nåede frem i sidste sekund. Mødet viste sig at skulle foregå i en mindre suite på hotellets 18’ etage. Kristian Andersen lukkede up, da hun bankede på døren. Suiten var holdt i Arne Jacobsens stil, lettere moderniseret. Væggene var beklædt med ahorn og nogle flotte trekantede, blødt rundede figurer i forskellige afskygninger af grønt. I den ene ende til venstre var der en king-size seng med små spotlamper over sengens polstrede hovedgærde. Et grønt sofaarrangement stod i den anden ende til højre for døren, med et nydeligt, lyst lamineret skrivebord ved vinduet, der vendte mod syd. Den lave sol stod lige ind.

Kristian Andersen gav hende hånden. ”Velkommen, Cecilie.” Han smilede og så hende i øjnene. Kontant, ikke for længe. Han var yngre end hun havde forestillet sig, vel omkring de 40. Lidt højere end hende, ligesom Bjørn, slank, med mørkt, stridt hår og brune øjne. Han havde en højhalset, mørkeblå sweater på, grå gabardinebukser. Jakken, en blå blazer, var hængt på stoleryggen på skrivebordsstolen.

”Skal jeg tage din frakke?”

”Det behøves vist ikke.” Hun tog den af og lagde den på sofaens armlæn.

”Værs’go’ at sidde.” Han pegede på sofaen. Hun satte sig og rettede lidt på nederdelen. Den var måske lidt kort, men det var vel ikke forbudt at trække lidt på de kvindelige sider. Selv om han vel var vant til det. Hun havde sin lysegrå Cerruti-jakke på med en hvid skjorte under, med flippen ud over jakkereverset. Chik, men med et stænk af arbejde over. Bjørn havde brokket sig over prisen, da hun købte den, men nu kom den til sin ret. En let guldkæde om halsen afsluttede hendes look. Professionel, syntes hun.

”Det var dog et herligt mødelokale. Flot udsigt over byen. Og hvis du bliver træt mellem møderne, kan du oven i købet tage dig en lur.”

”Ja, men jeg har nu kun møde med dig i dag.” Han smilede og så hende i øjnene igen. Hun smilede tilbage. Hm, hun skulle vist passe lidt på. Ikke alt for frisk. ”Men lad os tage fat på sagerne – som sagt spiser vi frokost, den kommer her om en times tid, hvis det er OK for dig.” Hun nikkede.

”Godt. Altså, vores udgangspunkt er, at du har godt greb om en brevkasse, men spørgsmålet er, om der er mere og andet, som du vil.”

”Det er der bestemt. Jeg har i fire år arbejdet på deltid på Familiebladet. Udover brevkassen redigerer jeg petitstof om diverse berømtheder, og så har jeg nu og da lavet freelance opgaver for bladet. Men nu er situationen den, at vi overvejer at købe hus, og så skal jeg på fuld tid i en fast ansættelse. Samtidig vil jeg gerne se nye græsgange. Hos jer kunne jeg forestille mig, at brevkassen blev kombineret med en række spots om problemstillinger, som rejses af brevskriverne. Med spots mener jeg ….”

De fortsatte med forskellige ideer, og kl. et bankede det på døren. Kristian Andersen lukkede op, og en tjener kom ind med et rullebord med to frokostanretninger, øl, snaps i en køler, kaffe på en termokande og en flaske cognac. Tjeneren rettede an på sofabordet og spurgte, om der var andet, han kunne gøre. Det var der ikke.

”Det ser voldsomt ud.” Cecilie smilede.

”Jeg kan rigtig godt lide en gammeldags, dansk frokost med det hele, så jeg tillod mig at regne med, at du heller ikke har noget imod danske traditioner. Det er det, vores blade lever af.”

Cecilie nikkede. Han skænkede øl og snaps op og løftede snapseglasset. ”Skål – jeg er sikker på, at vi kan få et godt samarbejde fremover. Bottom’s up!”

”Skål.” De tømte snapsen. Han hældte straks en til op. ”Vi har to ben at gå på. På en ny og fremragende brevkasse … og noget mere!”

Det kunne hun ikke så godt sige nej til. De tømte snaps nr. to. Hun mærkede alkoholen i kroppen og følte sig godt tilpas. Det gik rigtig godt. Kristian var da også helt sød at snakke med, og han havde god forståelse for hendes ideer. De spiste frokosten, en helt traditionel tallerken med sild, varm svinemørbrad, lidt leverpostej og salt kød, og så noget ost. Øllen var en Elefantøl.

De fik en snaps mere til osten, den smagte rigtig godt, og da kaffen kom på bordet, var det svært at sige nej til en cognac. De snakkede videre om udviklingsmulighederne, om en mere aktiv redaktion og en udvidelse af brevkassekonceptet til en stærkere kontakt mellem læsere og blad. Kvindejournalen havde en noget anden læserskare end Familiebladet. Hendes gamle blad var rettet mod hele familien, om end der var mest fokus på kvinderne, og en del af dem var lidt oppe i årene – men de havde en stærk interesse for de yngre kvinders problemer. Mange læsere boede i provinsen. Kvindejournalens målgruppe var yngre kvinder, de fleste med en vis uddannelse, og man vidste, at mændene også læste med. Så bladet var mere fokuseret, mere orienteret mod de yngre kvinder i de større byer.

Tiden gik. Han hældte endnu en cognac op. Det var OK. Herregud, det var bare en faglig samtale mellem to personer, der havde samme opfattelse af ugebladsverdenen. De var helt enige, og hun ville være glad for at arbejde sammen med Kristian. Han så også godt ud, og havde et rart smil. Han var faktisk rigtig sympatisk.

Værelset var dunkelt nu, solen var forsvundet i skyer vestfra. Kristian rejste sig og satte serveringsbakken med det brugte service uden for døren. Han kom ind igen og satte sig lige op ad hende i sofaen. Alt for tæt.

Cecilie reagerede instinktivt. ”Jeg skal vist lige ud …” Hun rejste sig og gik lidt usikkert hen imod toiletdøren, bag ved king-size sengen. Det gik ikke, det her. De måtte se at få forhandlet sig frem til en kontrakt, og så måtte hun hjem. Hun så sig selv i spejlet. Det gik vel an. Hun rakte tunge ad sig selv og åbnede døren ind til værelset.

Han stod lige ved døren. Det gav et sæt i hende, og hun forsøgte at dreje uden om ham, men var ved at miste balancen, så han greb hende og trak hende ind til sig. Hun mærkede en let kilden i ryggen. Hun lænede sig ind til ham. De stod sådan et øjeblik, og så kyssede han hende.

Det gjorde han godt, hun svarede, og lidt efter lå de på sengen og rodede rundt som et par teenagere. Snart var alt tøjet på gulvet. Men resten blev til rutine, da det gik op for hende, at nok var han sød, men hun kunne ikke rigtig finde det rigtige samspil med ham. Han var tilsyneladende ’Wham-bam-thank-you-mam’ typen, og hun gav hurtigt op for at lade ham køre løs.

***

Bjørn og arkitekten fortsatte gennem tunnellen og ind blandt boligblokkene i retning af afdelingskontoret for Afdeling 4. Det lå sammen med kontorerne for de andre afdelinger i området i en af Afdeling 3s blokke. Derved kunne de få en mere effektiv administration, og de sparede en del penge ved at have en fælles forretningsfører.

Det mørknede nu, solen var helt forsvundet, og det var begyndt at dryppe. De skyndte sig indenfor. Inde på kontoret var de to sekretærer ved at pakke sammen, de grå hætter blev sat over de røde IBM-skrivemaskiner, skrivebordet var ryddet, arbejdsdagen var slut. Forretningsføreren sad inde på sit kontor sammen med to af bebyggelsens ’blå mænd’ og fik sig en eftermiddagspils. Efter-arbejde-pils ville de nok selv kalde det. Røgen lå tæt i kontoret fra to grønne Cecil og forretningsførerens pibe. Bjørn og arkitekten gik ind og fik en håndbajer fra kassen. De skålede.

”Nå, hvad siger I så?” Forretningsføreren tørrede munden med bagsiden af hånden. ”Det er da nogle slemme øjebæer!” Han havde længe haft et godt øje til parabolerne og havde taget initiativet til at indkalde selskabets arkitekt til en drøftelse.

”Joh,” Bjørn slog ud med armene, ”de pynter ikke.” Arkitekten nikkede.

”Nej,” sagde forretningsføreren. ”Og så sidder de bare hele dagen derinde og glor på deres åndssvage kanaler fra den anatolske højslette eller hvor det nu er, de kommer fra. På den måde lærer de aldrig noget om det land, som de faktisk bor i. De ved bare, hvor socialkontoret ligger, og så går de op med den ældste pige i hånden, hun skal oversætte morens ønsker for sagsbehandleren, så de kan få nogle flere penge. For det er de gode til.” Han så på de to ’blå mænd’, som nikkede. Bjørn og arkitekten så på hinanden med lidt løftede bryn. Bjørn besluttede ikke at sige noget.

”Ja, ja, Brun.” Arkitekten var i færd med at stoppe piben til næste omgang. ”Vi må huske på, at de kom for at klare de jobs, danskerne ikke gad tage for en del år siden. Siden er deres familie også kommet hertil. Vi i de sociale boligselskaber blev glade for dem, for de reddede faktisk flere bebyggelser fra konkurs, da de ikke kunne leje alle deres lejligheder ud.”

Bjørn nikkede bekræftende.

”Hm.” Forretningsføreren lænede sig tilbage med armene over kors. ”Det er så fortidens synder. Men vi lever i nutiden. Og så snart pigerne er 16, og drengene er noget ældre, så bliver der hentet en fætter eller kusine op til dem, eller rettere de bliver sendt på ferie hjemme, og så vupti, bliver de gift. Det har forældrene aftalt for længe siden. Og så får vi endnu en ung dernedefra uden nogen skolegang, som er værd at tale om. Og endnu flere parabolantenner dukker op. Skal man ….”

”Godt, Brun – lad os holde os til dem,” afbrød Bjørn. ”Antennerne. Dem kan vi da tage stilling til på … øh, et sagligt grundlag. Der er et bygningsreglement. Vi har nu besigtiget rækkehusene. Du har ret i, at når beboerne placerer deres paraboler oven på cykelskuret, så ser det ikke kønt ud. Det bryder stærkt med bebyggelsens helhedspræg. Nu laver arkitekten et notat til bestyrelsen om bygningsreglementet og antennerne. Vi får så omdelt notatet til beboerne og tager det op til næste halvårsmøde, så vi kan få en klar beslutning om, at antennerne skal fjernes fra skurene.”

”Så må vi håbe, at de kan læse det.” Forretningsføreren løftede sin pilsner. ”Skål.”

***

Kristian Andersen gav klagende lyd fra sig og pressede sig helt ind. Så faldt han sammen som en tung dyne, sukkede tilfreds og gav hende et kys på panden. Det var ved at blive mørkt uden for, klokken var vist mange. Hun skubbede forsigtigt til ham. Han gryntede, trak sig ud og rullede om på ryggen. Der var ikke noget håndklæde i nærheden. Hun drejede sig om på siden, svingede benene ud over kanten af madrassen, stak venstre hånd ind mellem lårene for ikke at dryppe på tæppet undervejs, klemte sammen, småtrippede lidt foroverbøjet ud på badeværelset og satte sig på toilettet.

Puha. Hun var lettere omtumlet, og en hovedpine begyndte at lure i venstre side. Hun måtte se at komme ud derfra og hjem. Hun greb en brusehætte og åbnede for bruseren, skyllede sig i et minut, tørrede sig og tog så den ene badekåbe på. Hun havde bestemt ikke lyst til at vise sig nøgen nu. Værelset var næsten helt mørkt, der var regndråber på ruden, der reflekterede byens lys. Kristian Andersen var faldet i søvn, men vågnede ved at hun kom tilbage og tændte lyset.

”Mmmm.” Han strakte sig. ”Du ser nu godt ud i den badekåbe. Lige til at spise. Han rakte ud efter hende. Hun trak sig hurtigt tilbage og begyndte at samle sit tøj op.

”Nå, har du travlt?”

Hun svarede ikke, men gik ud på badeværelset igen, tog tøjet på, ordnede håret med engangskammen, der lå pænt indpakket i cellofan på hylden ved vasken, og gik tilbage til værelset. Han lå stadig i sengen.

”Klokken er mange”, sagde hun. ”Jeg skal hjem, de venter mig.”

”Ja, selvfølgelig. Hvis det er vigtigt. … Skal jeg sende dig et udkast til en kontrakt?”

”Det tror jeg ikke. Men tak for frokost.” Døren lukkede automatisk efter hende. Hun var lige ved at snuble over bakken, der stod på gulvet uden for døren. Og så kom hun til at tænke på Mads.

***

Mads arbejdede ved en høvlebænk i skolens sløjdlokale. Han havde spændt et stykke fyrretræ på 15 x 15 centimeter fast og var i gang med at lave en fordybning i det med et stemmejern. Han havde sagt til læreren, at han gerne ville give sin Mor en ny serveringsbakke i julegave. Men sløjdlæreren havde sagt, at skolen ikke havde penge til den slags større opgaver, men at han kunne lave en lille skål af fyr, som man kunne bejdse sort. Det var desuden en bedre opgave rent teknisk. Der stod i læreplanen, at eleverne i 6’ klasse skulle lære at bruge et stemmejern, så i virkeligheden var en bakke noget alt for simpelt.

Mads var ligeglad med læreplanen. Nu havde han den her gode ide. ”Jamen, Mor har virkelig brug for en ny bakke. Den gamle er gået i stykker i kanten, og den er blevet rigtig grim. Kan jeg ikke få lov alligevel?”

Læreren tårnede sig op over ham. Åhr, nu igen. ”Mads, det her er en kommuneskole. Vi skal lære jer visse ting, og vi har ikke ret mange penge. Det, du vil, er for dyrt, og det passer heller ikke til læreplanen. Så jeg beklager, men det bliver altså, som jeg har sagt. Her er det træ, du skal bruge, og prøv så at se her i heftet, om der ikke er en form, du vil bruge.”

Han gav Mads en hefte med tegninger af forskellige skåle. ”Prøv nu først at tegne skålen op på træstykket, lad mig se det, og så kan du gå i gang.”

Nu var han i gang. Lorteskole! Hvad skulle han med en lille sortbejdset skål? Den var der ikke brug for overhovedet. I det hele taget var træsløjd ikke til at holde ud. Han var faktisk ret god til det, men det var bare så kedeligt her på skolen. En af hans gamle klassekammerater var flyttet til et ”bedre postnummer”, som hans far sagde, og gik nu på en privat skole. Der fik de virkelig lov til noget i sløjd. Kammeratens næste projekt ville være udstyr til drengeværelset. De skulle lave en lænestol og et lille sofabord. Stolen var lavet som en ramme, hvor man spændte et lærred ud til sæde og ryglæn. Rigtig smart.

Eleverne på den private skole skulle ganske vist betale for materialerne, med de fik det meget billigt, og så kom der da noget ud af det. Han havde spurgt sløjdlæreren, om de ikke kunne få lov til at lave sådanne projekter, hvis de selv betalte for materialerne ligesom på den private skole.

”Hør nu her, Mads, jeg må åbenbart sige det igen: Du går på en kommuneskole. Vi underviser alle elever til at kunne det samme, og derfor er der ikke noget med at betale for noget. Skolen er gratis, og vi kan ikke have, at nogle elever skal styrke deres eget ego ved at betale for noget. Det er ikke alle, der har penge til sådan noget, og det må vi respektere.”

Mads ønskede, at de kunne flytte til det der bedre postnummer. Han hadede skolen, der ikke kunne give plads til elever, der ville noget. Hvad var der galt med at betale for noget ekstra? De andre elevers forældre havde garanteret nogle penge til at betale lidt ekstra. Når man så på deres tøj, var der ikke meget, som tydede på pengemangel. Cyklerne var der heller ikke noget i vejen med.

Han måtte sige noget til Far og Mor. Måske ville Line også flytte. Men hun var altid sur og ville ikke have ham på sit værelse, og hun gad ikke snakke med ham om noget. Han kunne også godt tænke sig en hund. Man kunne gå en masse gode ture i området, og han syntes, at sådan en lille hvid terrier var så nuttet, især når de lagde hovedet på skrå.

Der var varmt i sløjdlokalet. Han gad ikke lave mere i dag med den åndssvage skål. Han lagde træet hen i sin kasse og gik hen til sin gode ven Frederik, som var i færd med at afslutte en anden åndssvag træskål. Den skulle smøres med linolie, og Frederik stod med en klud og en dunk og smurte ind.

”Nå, er du snart færdig,” spurgte Mads. Det kunne enhver se, at han var, så Frederik kiggede bare på Mads et øjeblik og nikkede. ”Puha, skal vi ikke se at komme ud og få lidt luft, det ringer om lidt,” sagde Mads.

”Jo, go’ ide. Hvis du tager kluden her og smider i spanden for mig, så pakker jeg resten sammen,” svarede Frederik. Han tog dunken med linolie og gik ned i den anden ende af sløjdlokalet for at stille den på plads. Mads tog kluden med linolie og gik hen til affaldsbøtterne. De var delt op til forskellige former for affald. Høvlspåner og affaldstræ kom i en åben container, der blev tømt af pedellen efter skoletid. Men klude og svampe, som de brugte til at præparere træ med, skulle i en særlig metalspand med låg, så der ikke gik ild i dem. Klude med linolie var selvantændelige, så man skulle passe på.

Mads så sig omkring. Ingen kiggede i hans retning. Han smed kluden ned i containeren med høvlspåner.

***

”Synes du da ikke, at jeg er sød?” spurgte Michael lidt drillende. Han var næsten 17, gik i 10’ klasse og var bassist på et af de lokale rockorkestre, Cut it out. De var ret gode, selv om man godt kunne høre, at der var et stykke vej til Guns N’ Roses. Michael var den yngste, de andre gik i gymnasiet og havde spillet i flere år. Men Michael var altså rigtig god. De havde spillet i ungdomsklubben sidste lørdag, og da klubben lukkede, havde Michael snakket med hende og inviteret hende hjem til sig. Men Line skulle hjem, klokken var mange.

I dag var han kommet hen til hende i et frikvarter og spurgt, om hun kom hjem til ham om eftermiddagen. Han boede i et hus i parcelhuskvarteret på den anden side af skolen i forhold til hendes eget hjem. Så her var hun - i et drengeværelse med formel-1-racere på væggen. Hans CD-afspiller spillede Abba. De halvt sad, halvt lå på Michaels seng. Han havde forsøgt at kysse hende, men hun havde trukket hovedet tilbage.

”Jo, men …” sagde Line. Michael lænede sig igen ind mod hende for at få et kys. ”Men hvad?” sagde han.

”Åhr, altså,” sagde hun og drejede hovedet væk. Jo, han var sød. Han var høj, sorthåret og med brune øjne. Kraftige læber og pæne tænder. Stramme cowboybukser, en stram t-shirt med Cut it Out skrevet på tværs af brystet, og en cowboyjakke til. Han havde et rigtig lækkert, sort bælte med stort spænde til. Sorte støvler. Han var simpelt hen flot.

Der var altid nogle piger, der var ude efter ham. Ikke at de sådan jagtede ham, men de snakkede om ham, og hvis de stod i en gruppe i skolegården og han var med, så grinede de alle sammen, når han sagde noget, og ingen sagde ham imod. Når orkesteret spillede, var der en hel ring af piger, som stod og dansede med hinanden helt oppe ved scenen for at vise sig for musikerne. Line hadede dem. De klædte sig ud som små ludere. Bar mave og lårkorte nederdele med lange støvler. Sådan nogle billige tricks.

Hendes mor ville heller ikke have, at hun tog sådan noget tøj på. I det hele taget måtte hun ikke noget. Hun skulle være tidligt hjemme undtagen om lørdagen, og hun måtte ikke tage til København med veninderne. Sådan noget pjat. Som om der kunne ske noget ved det. Hun måtte heller ikke drikke øl. Men det gjorde nu ikke så meget, hun kunne slet ikke lide det. Nogle af veninderne havde lidt vodka, og det drak de så sammen med en Cola. Det havde moren ikke sagt noget om, at hun ikke måtte drikke, og så længe hun ikke selv spurgte, kunne det ikke være forbudt.

De havde været hos Michael en times tid, han havde lavet te, og de havde hygget sig med noget musik. Hun vidste godt, at Abba ikke rigtig var sagen mere, men hun kunne godt lide dem. Han havde sagt, at han også godt kunne lide Abba, selv om det slet ikke var sådan noget, han og orkesteret spillede. Det var meget hårdere rock, men ikke punk. Michael kaldte det emo, han sagde, at det var en mere følsom version af punk. Jo, altså, der var mere klang i guitarerne, forklarede han, og sangene var rigtige og med indhold i stedet for bare at være noget, man vrængede ud i skrig og skrål. Line nikkede og prøvede at se forstående ud. Hun syntes i hvert fald, at det var sjovere at danse til. Selv om Abba nok var allerbedst.

Han fortalte om, hvordan han var kommet ind i orkesteret. Han havde oprindelig lært at spille klaver, hans far var meget musikalsk og havde tænkt på at blive musiker, men han havde aldrig turdet gå videre. Der var en enorm konkurrence mellem musikere, og han var ikke sikker på, om han var god nok til at kunne tage presset. Han var blevet optaget på et seminarium og blev lærer, og havde musik som sit ene linjefag. Så kunne han undervise i musik og havde mange muligheder for at spille alene og sammen med andre. Derfor havde det havde været naturligt for Michael at lære at spille. Men det var lidt kedeligt bare at spille klassisk musik for sig selv, så han var holdt op efter 5-6 år. Han var derefter begyndt at spille lidt på guitar, det var ikke så svært at lære, når man først kunne spille klaver. Så en dag havde han truffet lead-guitaristen fra Cut it out, og de havde lige måttet sige farvel til deres bassist, som skulle flytte til Frederikshavn med sin far og mor. Så havde Michael sagt, at han da gerne ville spille med. Til hans store forundring havde lead-guitaristen sagt OK, det kunne de da prøve.

Michael gik i aktion! Skolen havde stort set alle instrumenter, og han fik sin far til at hjælpe sig med at lære at håndtere en elektrisk bas. Det var slet ikke svært, når man kunne spille klaver og guitar, det var først og fremmest et spørgsmål om at lære nogle bestemte mønstre i rock-musik, nogle bas-gange kaldte han det, så kunne man hurtigt gå videre derfra. Sådan var han blevet bassist. Hans forældre havde betalt en brugt bas, orkesteret havde de nødvendige forstærkere.

Line havde ikke ret meget at fortælle, syntes hun. Hun nøjedes med at nikke og kigge på ham. Han var altså sød. Hun lænede sig tilbage og kiggede op på reolen over sengen. Wow! Han havde en kæmpe samling af Anders And Jumbobøger stående. Der var til flere måneder. Han havde også Guldbøgerne. Hun havde taget den nyeste ned fra hylden og kiggede i Den forbudte dal, men så havde han snuppet den ud af hænderne på hende og sagt, at hos ham skulle man fortjene at få lov til at læse Anders And. Havde hun fortjent det? Han så spørgende på hende med et blink i øjet.

Hun vidste ikke rigtigt, hvad hun skulle svare. Hvad mente han? Så var det, han havde lagt op til at kysse hende. De sad tæt, hun mærkede hans varme ben op ad sit. Hun følte sig lidt sjovt tilpas. Hun nærmest rystede lidt, og hun blev lidt stakåndet. ”Jo, jeg synes, at du er sød” svarede hun, det lød helt fjollet, hun kunne slet ikke tale sammenhængende. Hun kunne høre, at han trak vejret lidt i stød, ligesom hun selv. Nej, det her gik ikke. Hun måtte have luft. Og hun følte sig på en underlig måde lidt våd.

Hun rejste sig om. Han rakte armen efter hende. Hun gik et skridt tilbage. ”Har I et toilet?” spurgte hun. Han nikkede og pegede mod døren. ”Først dør på venstre hånd” sagde han. Hun gik derud, tissede, skyllede ud og trak trusserne op igen. De virkede kolde. Addd. Hun vaskede hænderne og gik ud igen. Lige i samme øjeblik kom en kvinde på hendes mors alder ind ad entredøren med nogle poser fra Brugsen.

”Næh, men god dag. Jeg er Michaels mor. Og du er?”

”… Line … Jeg går på samme skole som Michael.”

”Nå, du er måske ny i klassen?” svarede moren og så på hende. ”Nej, du er vist lidt yngre end Michael?”

Michael kom ud fra værelset. Han havde skiftet Abba ud med U2, og skruet op. Det lød godt, men hvad mente moren om larmen? Michael blev stående ved dørkarmen med armene over kors. ”Så, Mor, nu ingen tredjegrads forhør af stakkels Line. Hun kom bare forbi for at få en kop te og nu har hun opdaget min Anders And-samling. Så måske kommer du til at se hende igen.”

Line smilede lidt og sagde ikke noget. Moren sukkede, så travl ud, tog poserne og gik ud i køkkenet. ”Nå, men jeg skal ned og øve med drengene,” sagde Michael. ”Skal du med derneda’?”

Hun nikkede. De skiltes uden for øverummet, Michael gav hende et dunk på ryggen og forsvandt ned ad trappen. 10 minutter senere var hun hjemme. Tidligere end hun havde regnet med. Men der var altid tysk grammatik. Kun Mads var hjemme, han sagde, at Far var oppe i centeret for at købe ind til middag.

***

Bjørn var kommet tilbage til rækkehuset lidt efter kl. 4. Mødet med arkitekten og forretningsføreren var endt godt, nu skulle parabolerne væk, og arkitekten ville sørge for ammunitionen til ar overbevise beboerne. Godt at have hjælp til de svære beslutninger fra en fagprofessionel, tænkte han.

Han så sig tilfreds om. Huset var ikke stort, men de havde ikke i sin tid haft råd til noget større, og Cecilie havde ikke haft lyst til at arbejde fuld tid, i hvert fald ikke fast. Sådan havde det været længe, og det havde økonomiske konsekvenser. De havde overvejet at købe hus, men så kom den borgerlige regerings kartoffelkur, der gjorde det meget dyrere at eje sin bolig. Cecilie skulle i hvert fald på fuld tid, hvis de skulle springe ud i det. Desværre var der var ikke meget, der tydede på, at hun ville arbejde flere timer, ikke på det blad. Nu var der håb om et bedre job, og så måtte hun presse på for en bedre løn, og måske fuld tid.

De havde mødt hinanden i studietiden i Århus, hvor han læste statskundskab, og hun gik på Journalisthøjskolen. De blev færdige samtidigt og flyttede til København, han til en forskerstilling på universitetet, hun til en stilling som journalist på Politiken. Snart efter kom Line til verden, og siden havde Cecilie været på deltid som redaktør på ugebladet. Det var rigtig godt, da børnene var små, for der var ingen bedsteforældre til at aflaste med børnepasning. Hans far og mor var blevet dræbt ved en bilulykke, og Cecilies mor var død af brystcancer. Hendes far levede og boede stadig i barndomsbyen, men Cecilie havde dårlig kontakt med ham. Han syntes, at hendes valg af uddannelse var alt for ’uambitiøst’, og det havde Cecilie svært ved at tilgive ham. Han skulle ikke få lov til at passe børnebørn.

Nu da Line var 14, næsten 15, og Mads 12 var det med børnepasning ikke så relevant længere, så måske det alligevel var på tide at prøve andre græsgange, hvis Cecilie fik et bedre lønnet job. Han ville nu savne jobbet som formand her i bebyggelsen.

Han smækkede hoveddøren bag sig. ”Hej unger,” råbte han. Der lød et drengegrynt fra det ene af kamrene oven på. Line var åbenbart ikke kommet hjem fra skole endnu. Cecilie var til samtale med en redaktør i København, og han havde lovet at lave mad, da hun ikke vidste, hvornår hun var færdig. Det kunne tage alt fra et kvarter til adskillige timer – alt afhængig af, om redaktøren var interesseret. Han gik ud i køkkenet og lukkede fryseren op. Der var ikke rigtig noget, han kunne bruge. Hans udvalg af middagsretter var begrænset. Hvis det ikke var en eller anden form for stegt kød med kartofler og grøntsager til, kunne det være frikadeller, boller i karry, forloren hare eller spaghetti med kødsovs. Bolognese. Om sommeren elskede han at grille uden for: hamburgere eller kylling.

Det lille indkøbscenter lå kun nogle få hundrede meter væk. Han gik derop og ind i Brugsen. Hakket kalv og flæsk, løg, kartofler, dybfrosne ærter og majs. 2 liter sød. Så var han klar til dagens frikadeller. Den ene af de ”blå mænd” fra bebyggelsen, Kristensen, stod foran ham i køen med to Sort Guld og to Guld Tuborg. Kristensen blinkede til Bjørn.

”Ja, det er s’gu ikke mig, der drikker det der nymodens sorte stads. Men naboen er helt vild med dem. Jeg foretrækker nu det gamle guld.”

Bjørn nikkede. ”Man skal ikke følge efter, bare fordi det er nyt.”

”Nemlig.” Kristensen var kendt for at have bygget cykelskuret ved sit rækkehus om. Kun adgang for indviede, og ingen kvinder kunne opnå status af at være indviet. Det var Kristensens fristed. Konen herskede i huset, men havde ikke noget at gøre i skuret. Sagde Kristensen. Han var startet med at isolere skuret, der var bygget af trykimprægnerede fyrrebrædder, og lagde et isoleret gulv. En lille el-varmer sørgede for, at brugerne i hvert fald ikke frøs. Skuret var blevet indrettet med et køleskab, en lille bardisk, et par barstole og et gammeldags campingbord med fire klapstole. Her spillede de indviede kort – altid Whist eller Davoserjas – eller raflede, og drak deres velfortjente pils. Et lille musikanlæg sørgede for, at dansktoppen blev spillet igennem igen og igen.

Indretningen havde ikke kostet en krone. Alt var samlet sammen fra affaldspladsen, hvor Kristensens bror var opsynsmand, eller fra rester ved flytninger og reparationer i bebyggelsen. Det betød ganske vist, at gulvbrædderne var af forskellig kvalitet, og højttalerne til anlægget matchede ikke hinanden, men nytteværdien var høj. Forbruget i skuret kostede heller ikke husstanden – konen – noget. Kristensen gik til hånde ind imellem hos broderen og de fandt ret så meget i containerne, som de kunne forvandle til kolde kontanter hos en marskandiser. Således kunne alle være tilfredse. Konen slap for druk i huset, og manden listede ikke af til et værtshus. Han fik aldrig bebrejdende blikke. Økonomien var i orden.

Bjørn var på en måde imponeret af mandens evne til initiativ med ekstremt brug af genbrug. Det var miljørigtigt og viste vejen til mådehold i forbrug. Jo, nogle ville kalde det spil og druk, men de larmede aldrig, der var i hvert fald ingen klager fra naboerne. Så vidt Bjørn vidste, gik der aldrig rigtig druk i den hos Kristensen, det var bare mandlig hygge.

”Skal du med og ha’ en lille en?” spurgte Kristensen.

”Næh, ellers tak, jeg skal lave mad i dag. Cecilie er sent på arbejde.”

”Nå, ja, OK. Velbekomme.” Kristensen var helt klart ikke typen, der fandt på at gå konen i bedene i køkkenet. Men det måtte de selv om. Der var mange former for liv i bebyggelsen, og Bjørn var ikke den, der skulle være bedrevidende i netop den sammenhæng.

”Tak.” Bjørn betalte ved kassen og gik hjem. Line var kommet, men Cecilie var der ikke endnu. Han gik ud i køkkenet og gjorde klar til middag. Fra køkkenet kunne man se togenes oplyste vinduer fare forbi på Kystbanen et par hundrede meter væk. Han blandede farsen, stegte frikadellerne og kogte kartoflerne. Så kunne det hele blive holdt varmt i ovnen, hvis hun var forsinket.

***

Cecilie havde haft en lang tur hjem. Hun var faldet i søvn i toget og var kørt to stationer for langt, så hun måtte taget toget den anden vej igen. Konduktøren sagde, at det var OK, da hun fortalte ham det, også selv om hendes togkort ikke gjaldt til den strækning. Han havde nok set tilsvarende mange gange før. Hun kom rigtigt af denne gang, fandt cyklen og kørte hjem. Lige tidsnok til normal spisetid.

De venter derhjemme, havde hun sagt til Kristian. Hendes familie. Bjørn, Line, Mads. Da hun åbnede hoveddøren, var det, som noget krympede sig indeni. Hun tog sig sammen. Sket var sket.

Hun nøjedes med at stikke hovedet ind gennem døråbningen til stuen, der var ingen grund til at lade Bjørn se for meget lige nu. Han var i gang med middagen. Frikadeller – ikke så overraskende, men ungerne elskede dem jo.

Han var i godt humør. ”Hvordan gik det?”

”Jeg tror ikke, det er noget for mig.” Hun trak på skulderen. ”Ham Kristian Andersen er vist lidt for ambitiøs på mine vegne. Jeg går lige op og skifter, så kommer jeg ned og dækker bord.”

”Du kan også bede Line komme ned og gøre det,” sagde Bjørn og blinkede til hende med et lille smil. Nå, ja, dummere var han jo ikke. Hun så nok ikke helt appelsinfri ud.

Det var ikke noget at vise frem. Hun listede op ad trappen. Men Line hørte hende - ”Hej Mor” lød det inde fra hendes kammer.

Hun gik ind til pigen, der sad ved sit lille skrivebord med nogle skolebøger slået op. Tysk grammatik. Lines kassette-båndoptager spillede sagte en Thomas Helmig-sang – det var ’Nu da du har brændt mig af’. Han var populær for tiden. Hun gav Line et kys i nakken.

”Puh, hvor du lugter, har du drukket?” Line vendte sig og så op på hende.

”Åhr, ikke noget særligt, jeg var til en frokost, hvor der var øl og snaps, og jeg fik vel et par stykker. Er det så slemt?”

”Addd, ja, jeg forstår altså ikke, hvad I kan lide i det der øl og snaps.”

Næh, ikke nu, tænkte Cecilie. Men det kom nok snart. Line gik i 8’ klasse, og der var klare tendenser til, at festlivet var på vej. Line og de andre piger begyndte at få former, og et par af drengene havde stemmen i overgang, men Line brokkede sig over, at de alle sammen var ret barnlige. Det var som sædvanlig pigerne, der var hurtigst ude, og Cecilie vidste, at den reelle trussel snarere kom fra drengene i 9’ og 10’ klasse. De var modne og klar til at tage fat. Hun måtte se at få snakket lidt alvorligt med Line om det.

Men når jeg nu savner dig, hvordan kan du så undvære mig croonede kassettespilleren.

”God musik, er det ikke Helmig?” Cecilie pegede over på det lille musikanlæg. Hvis hun ikke havde haft en begyndende hovedpine, ville hun egentlig have nydt det. Han sang godt.

”Jo, det er den første fra Vejen Væk. Han er meget god, når man skal læse lektier, men jeg hørte altså et helt fantastisk album med David Bowie ovre hos Susanne i går. Den hedder Tin Machine. Det er også navnet på den nye gruppe, han har dannet. De er altså ret så cool.”

”Nå, du ønsker dig måske båndet?”

”Ja, men Mor, det er altså fuldstændig håbløst med sådan en kassettebåndoptager. Lige som grammofoner. Alle de andre bruger CDere nu. De er bare så meget bedre. Man kan næsten ikke ridse dem, og de lyder meget bedre. Og de fylder ikke noget. Susanne siger, at om få år er grammofonplader og kassetter helt væk, så man kan lige så godt komme videre og anskaffe en CD-afspiller.”

”Nå, siger hun det?” Cecilie gik et skridt tilbage. Hver gang Hver gang Line ønskede sig noget nyt, kom det fra Susanne. Hun måtte jo svømme i penge. Egentlig undrede det Cecilie. Hendes løn var god, og Bjørns gik an, men det var, som om pengene forsvandt i det store forbrugshul. Altid nye ting, nyt udstyr, nu var det en CD-afspillere, snart blev det vel en parabol. Hun ville hellere bruge pengene på en god ferie, men det var, som om det ikke var nok for Line. Hun var til fals for alt det nye, og det provokerede Cecilie.

”Jeg ønsker mig altså en til min fødselsdag. Husk det!” Line vendte sig om til sine lektier.

Audiensen hos datteren var åbenbart forbi. Men Cecilie kunne også lege den leg: ”Du kan jo starte med at hjælpe med at dække bord. Så kan vi se.”

Cecilie gik ud på badeværelset og tog et par hovedpinetabletter. Cerruti-jakken og nederdel blev hængt på plads, og hun tog en træningsdragt på. Ren afslapning var, hvad hun trængte til. En selvsikkert smilende, svedig Kristian Andersen halvt dækket af dynen dukkede frem på nethinden. Hun rystede på hovedet og gik nedenunder.

***

TV-avisen var slut. Der var ikke rigtig noget nyt. Bjørn zappede rundt på kanalerne, bebyggelsen havde sidste år fået et nyt fællesantenneanlæg, så de kunne se Danmark, Sverige, Norge og Vesttyskland. Han skiftede til den ene tyske kanal. Der var en ekstra nyhedsudsendelse. Et eller andet med østtyskerne, man så noget fra en pressekonference med en mand i gråblåt jakkesæt, der læste noget op og derefter besvarede spørgsmål. En vesttysk speaker kom på. Cecilie lænede sig tilbage og lukkede øjnene.

Middagen var gået godt, hun var endnu ikke helt appelsinfri, og Bjørn havde været lidt sarkastisk om mødedisciplin på dameblade. Hun havde bare grinet og slået det hen og sagt, at de havde sluttet mødet med et lille glas vin eller to. Det gjaldt om ikke at afsløre, hvor meget hun faktisk havde fået. Line havde set strengt på hende, hun havde helt glemt, at hun havde fortalt hende en noget anden historie. Mads lagde overhovedet ikke mærke til noget. Han var sur over et eller andet med hans sløjdlærer, hun havde ikke rigtigt forstået, hvad sagen egentlig drejede sig om.

Hun gennemgik i hovedet eftermiddagens forløb. Hvad skulle hun gøre? Hun kunne da ikke tage det job hos Kvindejournalen. Hun skulle aldrig være gået med til snaps og cognac, hun skulle have holdt sig til en enkelt øl. Men ham Kristian havde været rigtig god i diskussionen om fremtiden for brevkassen. Han så helt rigtigt på tingene. Han ville noget, han ville videre og han ville modernisere bladet på den helt rigtige måde. De havde suppleret hinanden rigtig godt med ideer og metoder.

Fjernsynet med den vesttyske kanal viste nogle mennesker, det stod og talte med nogle mænd i uniform. De gestikulerede, og den ene mand i uniform stod og talte i en walkie-talkie …

Hvorfor havde hun givet efter? Hun kunne da bare have givet ham et kys på kinden og så ladet ham gå ud på toilettet, mens hun satte sig tilbage i sofaen. En lille flirt gør da ikke noget, og det havde han sikkert taget som noget, der var OK. Men var hun da tiltrukket af ham? Han så godt ud, og hun kunne lide ham med alt det, han ville med Kvindejournalen. Bare hun havde ladet den cognac være. Og snapsene. Hun måtte vel indrømme, at hun blev lidt opstemt, når hun fik noget alkohol. Lidt mere lyst dernede. Så da han kyssede hende, blev hun overvældet. Det skete bare. Hun og Bjørn havde ikke været sammen rigtigt siden forrige weekend, for sidste weekend havde de haft for travlt med alt muligt andet og var bare dejset om, når TVet var slut. Så hun havde lyst. Årh …

Nu viste fjernsynet nogle biler, der kørte et eller andet sted med en rød og hvid bom, som blev lukket op, og dem i bilerne vinkede og så glade ud… De blev interviewet og sagde noget med ’endelig’ og ’fantastisk’. Bjørn næsten hoppede i stolen, sagde noget og smilede til hende. Hun smilede tilbage.

Skulle hun ringe til Kristian Andersen? Sige, at de var en rigtig god samtale, de havde haft, og undskylde at hun havde været lidt fuld, og at det nok var en fejltagelse, og om de ikke kunne arbejde sammen alligevel? Hun ville gerne have det job. Det var helt rigtigt, og det rette tidspunkt. Det her rækkehus var for småt, specielt Mads’ værelse. Hvis de købte et hus, kunne hun få en lønforhøjelse, hvis hun tog jobbet, og arbejde fuld tid, det var ikke noget problem, nu da børnene var så store, og opgaven var spændende. Hun var noget træt af sit gamle blad, det var svært at komme igennem med noget andet end ’mere af det samme, vi ved jo, at det sælger’.

Måske skulle hun bare ringe. Hun kunne vel hurtigt høre, om der var problemer, om han var sur over, at hun bare gik, og hvis de bare herefter kunne holde det på et professionelt niveau, så var det vel til alles tilfredsstillelse. Den lille episode på Hotel Royal kunne de bare lægge bag sig. Det måtte han vel kunne forstå.

”…. utroligt. Det er da helt fantastisk.” Bjørn så på hende.

”Hvad? Hvad for noget?”

”Fjernsynet! Østtyskerne der myldrer til Vestberlin. Er det ikke utroligt?”

”Mjoh, øh …. Jo selvfølgelig. De kan bare gå?”

”Hvor er du henne?” Han stirrede på hende. ”Hallo! Nu har fjernsynet kørt jeg ved ikke hvor længe, og du sidder bare der og sover? Muren er faldet, Cecilie. Se hvordan de krydser grænsen – det der er overgangen ved Bornholmerstrasse – de kommer i deres pruttende små Trabanter og Wartburger, og vesttyskerne er helt vilde, de klapper og stikker blomster ind af bilvinduerne. De østtyske grænsevagter har bare givet op, de vinker alt og alle frem.”

”Nå, ja, du ved at jeg er ikke så god til tysk, jeg kan ikke forstå det hele, de taler så hurtigt. Hvad sker der i morgen? Kan de overhovedet komme hjem igen?”

”Det ved ingen, men der skulle være ordre fra partiet om at alle grænser skal åbnes, og folk kan bare rejse, som de vil.”

De sad i tavshed og kiggede på skærmen. Kristian Andersen tonede igen frem i Cecilies tanker. Hvad var han i grunden for en type? Han havde ikke brugt kondom, og han havde ikke spurgt, om hun tog p-piller. Det havde bare været et ensidigt knald til glæde for ham. Hvad bildte han sig i grunden ind? Var han bare ligeglad? Var han sådan mod alle kvinder? Hvad hvis han lige havde været sammen dagen forinden med en anden ansøger? Hvad hvis han havde gonoré? Eller klamydia? Der var vist noget om, at ingen af dem er lette at opdage for en kvinde, hvis hun er smittet, så hvordan skulle hun selv finde ud af det? Og hvad med AIDS? Det var ikke sikkert, at han selv vidste noget, hvis han var blevet smittet for nylig.

Nej, hun måtte hellere opgive det. Ikke noget nyt job på Kvindejournalen. Kristian Andersen var for risikabel en satsning. Han havde gode ideer, men hun kunne vel forsøge at bruge det, de havde snakket om, på sit eget blad. Han var en sjuft. Han drak, og han horede uden at taget noget hensyn til partneren. Han var sikkert totalt ligeglad med hende, nu da han havde fået hende i kanen. Han ville garanteret presse på for at få mere, og det kunne være svært at modstå, hvis hun var ansat hos ham. Han ville få magt over hende, og det kunne hurtigt komme hende til skade.

Cecilie sank ned i sofaen. Forhåbentlig var Bjørn meget træt, når de kom i seng. Hun måtte se at få fat på en læge og blive testet. Bjørn slukkede TVet. ”Nå, der er vel ikke mere at sige her og nu. De næste dage bliver spændende.” Han så på hende og gabte. ”Vi er vist forbi vores sengetid.” Hun nikkede. De gik oven på. Hun tog sig god tid med sit aftentoilette ude i badeværelset. Han var faldet i søvn, da hun igen kom ind i soveværelset.

***

Fredag morgen var travl, men så ud til at glide nemt. Alle var oppe i tide, forældrene klar til at gå på arbejde. Alle sad ved morgenbordet. Mads’ far sad med Amtsavisen, som lavede en reklame med, at de var først med de lokale nyheder. Far sagde, at det var vigtigt at vide, hvad der skete omkring en i lokalsamfundet. De store nyheder kunne man altid se på TV. Men det gad Mads ikke se, og det her lokalsamfund var han ligeglad med. De kunne bare flytte til et bedre postnummer. Frederik ville sikkert også gerne flytte.

”Nåda, der har været en brand herude.” sagde Far.

Mads mærkede en smerte i maven. ”Skolen? Er skolen brændt?” røg det ud af ham. Han mærkede struben trække sig sammen og trak vejret stødvist.

”Ja, det kunne du nok tænke dig” sagde hans far. ”Nogle fridage var vel ikke at foragte?”

Hvad? Så var den brændt! Hvad nu hvis de fandt ud af, at det var ham? Kom man i fængsel, når man var 12? Far havde sagt noget om at der var opdragelsesanstalter, da han var dreng. Tårerne pressede på. ”Nej!” kom det ud af ham.

”Hvad er der, Mads?” sagde Faren. ”Tag det dog roligt. Det er ikke skolen, der er brændt. Det er tømrerværkstedet ovre i industriområdet. Brandvæsenet kom hurtigt og slukkede den, der skete ikke så meget, der var ingen, som kom til skade.”

Mads lod tårerne løbe. ”Hvad er der dog i vejen?” spurgte Mor. Line så foragteligt på ham. ”Hold dog op med at skabe dig, snotunge. Det er da ikke noget at hyle sådan op over. Man skulle tro, at du havde siddet derovre og røget smøger og tabt en glød. Men det har du måske? Jeg så dig sammen med Frederik. I har garanteret lavet et eller andet.”

Moderen så bekymret ud. ”Hvad er det, Mads?”

Mads tog sig sammen, snøftede et par gange, et hulk kom op. Men han kunne jo ikke fortælle om kluden i containeren. De ville flippe helt ud og skælde ud. De forstod ikke noget som helst. De snakkede bare om deres job og om nyt tøj til Line. De var fuldstændig ligeglade med, hvad han syntes. Han ville flytte, men det gad de ikke snakke om. De var åh så glade for at være her i de her små huse. Der var så hyggeligt, Mads, rigtig hyggeligt. Der var ikke noget at gøre.

De blev ved med at stirre på ham. Han måtte finde på noget. Han så på forældrene med tårer i øjnene. ”Jeg vil ha’ en hund,” hulkede han.

***

Fredag var dagen, hvor Familiebladets læge, der redigerede lægebrevkassen, plejede at komme på bladet. Cecilie havde med tiden fået et forholdsvis fortroligt forhold til ham. De havde en usynlig grænse mellem de to brevkasser – grænsen mellem det lægelige og det sociale. Den var ret klar, når det drejede sig om åreknuder, men når man kom ind på sex og samliv, var det somme tider oppe at vende, hvem der i grunden skulle behandle en henvendelse fra en læser. Lægen havde været på Familiebladet i mange år og var næsten en institution i bladhuset. Der var meget stor respekt for ham.

Cecilie bankede på hans dør. Han var ikke tilhænger af ’åben dør’ fænomenet. Under de givne omstændigheder var Cecilie særdeles godt tilfreds med det. Hun havde ikke brug for nysgerrige ører fra de andre på bladet.

”Hej Carsten, har du tid et øjeblik?” Han sad ved skrivebordet, fordybet i et brev, men så op, nikkede og pegede på stolen ved siden af. Han løftede hånden for at vise, at han lige skulle læse færdig. Et minut efter lænede han sig tilbage i stolen, tog brillerne af og så på Cecilie.

”Fantastisk, hvad der sker i Berlin,” sagde han. ”Så du noget i fjerneren i går aftes?”

”Ja, vi kan se tysk fjernsyn hos os. Men jeg fulgte nu ikke med i detaljerne, jeg er ikke så god til tysk.”

”Nå, ja,” brummede lægen. ”Vi får se. Hvad ellers? Er der noget, vi skal snakke om?”

”Ja, jeg har et par breve her, som jeg lige ville drøfte med dig, om de skal behandles af dig eller mig.”

De gennemgik brevene, og det endte med, at han tog dem begge. ”Så er der noget andet, jeg godt ville vende med dig, men det er ikke noget med bladet. Men jeg har en veninde, som har fået et problem, og hun er altså meget sky, så jeg har lovet hende at spørge dig om noget.”

”Hm, så er det garanteret noget med sex,” sagde Carsten og grinede.

Cecilie rødmede lidt. ”Ja, det er det. Sagen er, at hun ellers er gift, men hun kom til at hoppe i seng med en fyr, som hun dårligt nok kendte. Det kom helt uventet for hende, hun havde fået noget at drikke til en lille fest, og så gik det pludselig stærkt.”

”Og så var det uden kondom, kan jeg tænke mig. Sprut ind, hjerne ud. Den gamle historie. Det er utroligt, men selv i disse HIV-tider er det stadig ikke gået op for mange, at man skal bruge kondom for at undgå en masse risici.”

Cecilie kiggede lidt på ham og følte sig meget dum, men tog sig sammen. ”Godt gættet. Det var præcis, hvad der skete. Men hun kender som sagt ikke fyren ret meget …”

”Og nu er hun bange for diverse sygdomme, både for sig selv, og for at smitte hendes mand,” afbrød lægen hende. ”Ja, og det kan der være god grund til, men det ved man aldrig. Men lad os se på mulighederne. Den klassiske er en gonoré, men i de senere år er klamydia blevet noget af et hit, specielt blandt unge. Og det er meget svært at opdage ud fra ydre symptomer, specielt for kvinder. Det gælder til gengæld ikke for kønsvorter og herpes, dem skal hun nok opdage bare ved at kigge, kønsvorter klør noget så herligt, og herpes giver små sår og svier.”

”Kommer symptomerne med det samme?”

”Det kommer an på, hvad vi taler om. Herpes kommer meget hurtigt, gonoré og klamydia som regel inden for en uges tid, men kønsvorter kan tage flere måneder. Men vi er ikke færdige. Der er syfilis, men den er nu efterhånden meget sjælden bortset hos sømænd og forretningsmænd, der rejser til Asien eller Sydamerika. Så den er ikke sandsynlig.”

Cecilie sank et par gange. ”Hvad med HIV?”

”Ja, den er det onde spøgelse. Men det er stort set kun er bøsser, der får det. Sagen er, at så vidt vi kan se, skal der være en indgang til blodbanerne, før man bliver smittet. Bøsserne har det med at gå temmelig hårdt til den, hvorfor den, der lægger hul til, let får rifter, og så har vi indgangen til smitte. Kvinder bliver sjældent behandlet på den måde, og derfor er der i realiteten få, der smittes. De, som bliver smittet, er typisk prostituerede og kvinder, der har et meget eksperimenterende sexliv. … Så vidt vi ved. Det er stadig en sygdom, som vi har begrænset viden om.”

”Hvad skal hun gøre? Hvad skal jeg sige til hende?”

”Hun skal til læge snarest, men sådan set skal hun nok vente en uges tid, således at sygdommene med kort inkubationstid har nået at vise nogle symptomer. Så skal der tages blodprøver, og lægen laver en gynækologisk undersøgelse.”

”En uge.”

”Ja, så længe.” Carsten så på hende og løftede øjenbrynene. ”Nåh, du tror at hun får problemer i ægtesengen? Det er nu ikke så svært at håndtere. Hun skal i mellemtiden bare sige til husbonden, at hun tilsyneladende har fået noget svamp – og det kan man få på så mange måder - og at han derfor må bruge kondom for at undgå risikoen for at blive smittet.”

”Men hvad med de andre … øh sygdomme, dem … dem med lang inkubationstid?”

”Tjah, der må hun tage sit bestik af sagen. Jeg skulle vel som læge ikke sige det, men det er kun kønsvorterne, der er sandsynlige her i Danmark. Syfilis er meget sjælden og som sagt knyttet til danskere, der rejser langt væk, og HIV er ikke sandsynlig for heteroseksuelle i Danmark. Så hun skal lige finde ud af, om vores ven hører til risikogruppen – rejsende og/eller bøsse. Hvis han ikke er nogen af delene, er der statistisk ikke stor sandsynlighed for smitte. Men det er altså en overordnet betragtning. Man kan aldrig vide. Så du kan berolige din veninde, skulle jeg mene.” Han så hende i øjnene og smilede lidt.

’Gennemskuet’, tænkte Cecilie. Men Carsten kunne hun da heldigvis stole på. Hun måtte se at få fat i deres læge.

Januar

Uddrag af brevkassen i Familiebladet nr. 2, 1990

Far er ødsel

Kære Cecilie

Vi er to søstre. Vores far er 95 år og på plejehjem. Vores mor døde for to år siden, og han sidder i uskiftet bo. Nu siger han, at han vil give nogle store gaver til forskellige velgørende formål. Der er en formue på omkring 800.000 kr. i banken, og han vil give 500.000 til plejehjemmet, hvor han bor, og så resten til Røde Kors. Kan han bare gøre det uden videre? Har vi ikke ret til en arv?

De arveløse

Kære Arveløse

Når man sidder i uskiftet bo, er der grænser for, hvor meget man bare kan give væk. Det er således, at jeres arveandel efter jeres mor er halvdelen af hendes andel af boet. Med andre ord, hvis den samlede formue var 800.000, da hun døde, så ejede jeres far halvdelen, og skulle arve halvdelen af jeres mors andel. Så der ville være 200.000 tilbage til jer, og dem kan han ikke bare give væk, han må ikke ”misbruge” dem, her har han en forpligtelse over for familien, altså børnene (jer). Men resten kan han suverænt råde over, I har ikke krav på, at han gemmer noget til jeres arv. Og hvis han med tiden har brug for alle pengene til sin daglige husholdning, kan I ikke gøre noget ved det.

Venlig hilsen Cecilie

Sexfikseret

Kære Cecilie

Min mand er gået på pension og jeg får nu efterløn. Jeg synes at det er dejligt med den frihed og bruger tiden til at gå på kursus med AOF og lære en masse. Og der er mange foredrag på vores bibliotek, som man kan gå til. Men min mand gider ikke gøre noget af den slags. Han har aldrig været god til at læse bøger, og han har da heller ikke nogen særlig uddannelse (han var almindeligt postbud). Så jeg må gå alene. Så sidder han derhjemme, og jeg tror, at han læser pornobøger eller blade eller sådan noget. Han gemmer det i hvert fald altid, når jeg kommer hjem. Sent om aftenen sidder han og ser tysk fjernsyn, og jeg tror, at det er en slags porno, han ser. I hvert fald er han meget opstemt, når han kommer i seng, og det skal jeg så stå mål til. Jeg har aldrig haft noget ud af den side af livet, men man må holde husfreden. Og min mand er stadig glad for mig på den måde. Men jeg føler mig lidt brugt. Er der noget, jeg kan gøre?

Gulvmåtten

Kære gulvmåtte

Jeg tror desværre, at du har fået et anstrengt forhold til den side af livet, som ellers glæder mange, og det er i vore dage ikke sådan, at ældre holder op med at dyrke sexlivets glæder – selv om deres børn ikke vil vide noget af det, som en undersøgelse for nylig viste. Så jeg tror, at det kunne være godt for dig at tale med en samlivsterapeut. Hun kan måske henvise dig til nogen, som kan hjælpe dig til at få noget ud af det. For snart 15 år siden kom bogen ”Kvinde kend din krop”, og den havde jeg stor glæde af at læse den gang. Du kunne låne den på biblioteket. Tænk, hvor det kunne styrke jeres sammenhold, hvis I kunne finde ud af det sammen.

Venlig