Lise Schmidt Søgaard, Daniel Øhrstrøm og Dorte Washuus

Kunsten at elske

- store kunstnerpar om det største i livet

Kunsten at elske

Udgivet som single af Kristeligt Dagblad oktober 2014.

Artiklerne er tidligere bragt i Kristeligt Dagblad.

Forside: Titian, Venus & Adonis

Digital image courtesy of the Getty’s Open Content Program.

ISBN: 978-87-996373-6-2

© Kristeligt Dagblad 2014

Forord

Kærligheden er konkret. Man kan opleve den i glimt gennem en taget opvask, en hånd på skulderen eller et forsonende blik. Men når kærlighed skal forklares, bliver den hurtigt abstrakt.

Den er ”størst af alt”, skriver Paulus, mens apostelkollegaen Johannes ligefrem skriver, at ”Gud er kærlighed”. Og siden antikken har poeter måtte erkende, at kærligheden er større end vores ord. Omvendt kan man sige, at musik, dans, billeder og poesi måske netop er en måde at nærme sig livets største og mest uforklarlige gåde - kærligheden.

Kunst skriger på kærlighed. For den er ofte skabt i en ulykkelig længsel efter den. Kierkegaard definerer endda en digter på den måde i Enten-eller:

"Hvad er en Digter? Et ulykkeligt Menneske, der gjemmer dybe Qvaler i sit Hjerte, men hvis Læber ere dannede saaledes, at idet Sukket eller Skriget strømme ud over dem, lyde de som skjøn Musik.”

Sådan kan kunst og kærlighed nærmest virke som modsætninger. Kunsten er kompromisløs, men ethvert kærlighedsforhold kræver endeløse kæder af kompromisser for at lykkes.

Alligevel kommer kunst og kærlighed formentlig fra det samme sted i sjælen, hvor alting ikke kan reduceres til biologi og matematiske formler, men hvorfra den virkelige mening med livet udspringer. Uden kærlighed er alt andet ligegyldigt. Kunst uden kærlighed – eller i det mindste en indbygget længsel efter den - bliver hurtigt underlig hul og mekanisk. For den gode kunst søger det skønne, gode og sande og ender derfor altid med at skærme om kærligheden. Det gjorde selv geniale kunstnere som Kierkegaard og H.C. Andersen, der begge levede uden partner. For selvom man kan sige, at kærlighed til kunst er bedre end kunstig kærlighed, sukker de fleste mennesker efter den ømhed, man kun får fra andre mennesker.

Det gælder også de store kunstnerpar, der medvirker i denne kærlighedssingle. De er alle kreative mennesker med individuelle ambitioner om at nå helt ind i kunstens rum, hvor det sublime opstår, men alligevel har de fundet sammen to og to i kærlighedsforhold. Og her fortæller de både om det svære og det smukke i at være to, der både skaber hver for sig, men også forsøger at skabe et liv sammen. For kunsten at elske er den største af alle.

Alle artikler har været bragt tidligere i Kristeligt Dagblad og er skrevet af journalisterne Lise Schmidt Søgaard, Daniel Øhrstrøm og Dorte Washuus.

At kue eller ikke at kue, det er spørgsmålet

Manuskriptforfatter Mogens Rukov siger tingene sort-hvidt, mens hans hustru, billedkunstneren Vibeke Tøjner er besat af nuancer. Det har givet kampe, men det har også fået kunsten til at blomstre

Af Lise Schmidt Søgaard

I kunstmaleren Vibeke Tøjners atelier på Amager hænger fire gigantiske ansigter med et melankolsk udtryk. Det er portrætter af den franske forfatter Albert Camus, og deres historie begynder på en strand ved Montebello i Sydspanien. Her blev Vibeke Tøjner kaldt ned i sommer, fordi hendes mand, Mogens Rukov, manuskriptforfatter bag flere af dansk films største succeser som ”Festen” og ”Idioterne”, var blevet akut indlagt på hospitalet. Han var dernede på rehabilitering efter en blodprop tidligere på året, men nåede kun tre dage under solen, før lægerne advarede om, at endnu en blodprop var på vej.

For en sikkerheds skyld sagde parret farvel til hinanden før operationen. Mens de spanske læger åbnede brystbenet og opererede på det bankende hjerte, sad Vibeke Tøjner på stranden og læste Camus’ ”Den fremmede”. Mens hun så ud over Middelhavet mod Algeriets kyst på den anden side – Camus’ hjemland – og ventede på besked fra hospitalet, kom tanken om at male forfatterens portræt i sort-hvidt og i farver.

Her et halvt år efter skuer ansigterne ud over os i atelieret. Og hendes mand er her stadig.

”Men det er ikke et terapeutisk projekt,” slår hun fast.

Mogens Rukovs helbred er ”en krimi i sig selv”, som han udtrykker det. Blodpropperne var absolut ikke en del af det plot, filmmanden så for sit liv med den 18 år yngre Vibeke Tøjner efter deres første møde en aften i 2007.

”Jeg var på vej til reception på Filminstituttet og var ved at låse min cykel, da jeg så denne kvinde på vejen ud mod Gothersgade. Hende smilede jeg til, for hun var meget smuk. Jeg var bjergtaget. Vi fulgtes indenfor, og mærkeligt nok lagde jeg ikke an på hende. Måske fordi jeg havde det, som om hun allerede var min kvinde.”

Sådan taler Mogens Rukov om ”sin” kvinde, mens hans hustru i sofaen overfor slår over i et genert smil.

”Du syntes, jeg var irriterende,” siger han.

Vibeke Tøjner ryster på hovedet, så de brune lokker glider ud af deres spænder.

”Jeg kan huske, der var en næsten irriterende tæthed mellem os den aften. Men det var først, da du inviterede mig på kaffe i din lejlighed, at jeg blev rigtigt forelsket.”

Vibeke Tøjner taler meget, men får, ifølge hende selv, alligevel kun sjældent sagt det, hun egentlig mener. Tvivlen overmander sætningerne, før de er fuldendt. Men den aften for fem år siden ville Mogens Rukov gerne høre, hvad hun havde at sige.

”Når jeg gjorde det der med at kappe mig selv af, så sagde du bare helt åbent. ’Kom, du ville sige noget?’. Det gav mig en følelse af utrolig ro.”

Siden fulgte brev på brev på brev fra Rukov – heriblandt et rendyrket manuskript for deres parforhold. De skulle have det ligesom kærlighed på film: Først et tilfældigt rendezvous og et kurmageri. Derpå et frieri, et ja og et stort bryllup. Og siden et lykkeligt liv til deres dages ende.

Vibeke Tøjner måtte erkende, at hun var forelsket, men samtidig bange for at give sig hen til en mand, hun vidste var en erobrer.

”Det er jo ingen hemmelighed, at du har kendt rigtig mange kvinder. Jeg tænkte: Her er en mand, der ikke må føle, at han ’har’ mig. Så er jagten slut, og så går han sin vej igen.

Samtidig havde jeg det også sådan: ’Kan man bare sætte sig på et andet menneske på den måde?’. Du ville gerne besidde mig, og derfor holdt jeg mine følelser for dig nede i starten.”

Under en fælles ferie i Toscana i Italien friede Mogens Rukov.

”Jeg ville gerne knytte hende tættere til mig. Hun er jo en meget ombejlet dame, og under de omstændigheder var det nødvendigt at blive gift. At markere over for sværmerne, at hun var optaget,” som han siger.