Millie Blake

Lilla Nat

- en erotisk novelle

Lilla Nat - en erotisk novelle

af Millie Blake

Copyright © 2014

Alle rettigheder til denne bog tilhører forfatteren. Enhver lighed med virkelige personer eller hændelser er absolut tilfældig og ikke intentionel.

1. ebogsudgave

ISBN 978-87-996478-3-5

Af samme forfatter:

Poker Face

På Knæ

Kanotur

Sauna

Jobbet

Vildt

Lilla Nat

“Andy Warhols Søn - ligeså uægte som sin fars malerier!” Stod der henover forsiden af avisen. Maria læste det en ekstra gang, for at være sikker på at hun havde læst rigtigt.

“Jamen, jeg troede da, at Warhol var bøsse,” udbrød hun helt spontant.

“Jo jo, klart nok,” sagde Charlie henkastet med munden fuld af morgenbrød. “Men derfor kan han jo godt have eksperimenteret lidt...” Charlie bladrede opslugt i sit modeblad. Han var lille, rund, hvidhåret, og halvskaldet med læsebrillerne siddende ude på næsetippen. Han læste hellere modeblade end aviser, og lagde ikke det mindste skjul på at han var homo, selvom han var godt op i 50‘erne. Han duftede altid skønt, var pertentligt velsoigneret, og klædte sig oftest i douche- og pastelfarver - eller noget med pels, hvis han kunne komme afsted med det. 

Maria lod ham være. Han havde tilsyneladende andet at tænke på. Han var en skøn og farverig personlighed, syntes Maria. Faktisk var han den eneste grund til at hun stadig havde sit studiejob som kustode på Charlies kunstudstilling. Jobbet var hårdt på sådan en inaktiv måde, som kedede hende. Hun var træt af at hun mest bare skulle stå og glo hele dagen blandt støvede skulpturer og indtørrede malerier, når hun var på arbejde. Og så var hun træt af at se på vindtørre snobber, som gik rundt og prøvede på at finde på noget klogt at sige om malerierne. Det var især når der var moderne kunstudstillinger, at snobberne kom og samlede sig foran malerierne, og stod og diskuterede hovent i timevis. Charlie var virkelig god til at tackle den slags besøgende, og formåede for det meste at bløde dem op, og lave et salg uden nedslag. 

“Mon han ligner Andy Warhol?” forsøgte Maria igen.

Pludseligt nærværende kiggede Charlie op fra sit modeblad. “Jo, måske... Man må ihvertfald regne med at han er aldeles vidunderlig, og helt sikkert er frisk på lidt af det frække,” kvidrede han lystigt, og viftede sig i ansigtet med sin hånd på sin karakteristiske diva-facon, som altid fik Maria til at smile. “Det må jo være indiskutabelt, at den unge mand slægter sit fædrende ophav på på de vigtigste punkter - og jeg ved ihvertfald af personlig erfaring, hvor festlig og vidunderligt promiskuøs hans far var.” Charlie rejste sig, og viftede sig i ansigtet igen - nu med hele modebladet. “Og jeg var jo kun en naiv og purung knøs dengang...” Han tav et øjeblik, og så ud som om han huskede noget fra gamle dage. “Hans far var rigtignok en værre én, var han,” udbrød Charlie lummert, og smilede skævt. 

Maria fnisede diskret. Hun havde hørt Charlie fortælle den slags historier rigtig mange gange, og ofte i maleriske detaljer. Det var specielt når han havde drukket champagne, at bølgerne gik højt, og så fortalte han gerne om sine eskapader helt uden filter. Maria elskede det, og holdt virkelig meget af Charlie. Hun anså ham mere for at være en nær ven, end for at være hendes chef. Charlie med sin farverige personlighed, og så de sprudlende receptionsfester, var de to ting som fik Maria til at blive. “Jamen, så er det måske kun derfor du har inviteret ham?” Maria så snedig ud. “Ved du overhovedet hvad det er for noget kunst han har med til udstillingen?”

“Jeg ved da sagtens hvad det er for noget kunst han laver, så jeg ved da slet ikke hvad det er du insinuerer,” sagde Charlie, og forsøgte at se fornærmet ud. 

Maria brød omgående ud i latter, og Charlie lo med.

“Nå, men det bliver jo spændende at se om det er pest eller kolera vi så skal åbne udstillingen med i aften,” klukkede Maria.

“Jo jo, lad os nu bare se om ikke den unge Warhol Junior forstår at lave et godt show uanset hvad han har med til os,” smilede Charlie roligt. “Jeg har ihvertfald inviteret hele pressen, og hvis man skal dømme efter den foromtale vi allerede har fået,” Charlie pegede på avisoverskriften, “så regner jeg med at de allesammen kommer.”

Pludselig kunne man høre musik gå igang med at spille nede ved hovedindgangen. Charlie havde installeret et alarmsystem, som begyndte at spille hver gang døren gik. Han skiftede melodien hver gang han fik en ny udstilling, og valgte en melodi som han syntes passede til udstillingens tema. En flyttemand stak hovedet ind til dem i bagrummet, “er det her I skal have Warhol leveret?”

“Ja, kom endelig indenfor med delikatesserne,” kvidrede Charlie, og vimsede afsted med armen under flyttemandens.

Maria undertrykte et fnis, og vidste godt at nu fik den kære flyttemand den store forgyldte behandling. Hun håbede ikke at han var homofobisk, for det ville lægge en ærgerlig dæmper på Charlie her lige før aftenens officielle åbningsreception. Hun blev siddende og læste avisen færdig i ro og mag. Charlie havde bestilt et par af sine sædvanligt smækre håndværkerdrenge til at sætte udstillingen op.

Pludselig kom Charlie stormende ind i baglokalet, og så helt forkert ud i ansigtet.

“Nå, er det så pest vi udstiller? ... eller kolera?” Sagde Maria med et skævt smil i håb om at opmuntre Charlie, hvis det allerede lignede en fiasko derude.

“Jeg aner ikke hvad jeg skal gøre...” Charlie var helt stor i hovedet. “Det er slet slet ikke salgbart... Ingen kommer til at ville købe det, det bliver en ren gratis forestilling... En hel måned uden salg - jeg bliver ruineret! Ruineret!” Charlie slog dramatisk op med armene.

“Ser det forfærdeligt ud?” Maria rejste sig, og tog Charlie beroligende om skuldrene.

“Jeg bliver ruineret,” gentog Charlie for sig selv.

Maria hjalp Charlie ned at sidde, og fiksede ham et glas champagne, selvom det stadig kun var formiddag. Hun vidste af erfaring, at champagne altid hjalp på hans humør - som på de fleste andre ting. Derefter gik hun ud i den store udstillingshal, for selv at se hvor skidt det stod til. Ude i hallen blev hun mødt af et bizart syn. Når man kom ind ad hovedindgangen blev man mødt af en kæmpestor nuttet lyserød plyskanin - en gigantisk legetøjsbamse, med venlige øjne. Den ville have været aldeles nuttet, hvis ikke det lige var fordi den var fem gange så stort som et menneske. Bag dén hang andre kæmpestore og vældigt nuttede bamser i pastelfarver ned fra loftet i hver sin side af rummet, sådan at de nærmest dannede en allé ned gennem kunsthallen mod den fjerneste ende af hallen. For enden af alléen stod et kæmpe bjerg af pastelfarvede og et par enkelte sorte plysdyr, som lå stakket op som en slags gigantisk alter af legetøjsbamser for børn - børn af kæmper, vel at mærke. Som om den lyserøde kanin ved indgangen var magnetisk, begyndte hendes hånd helt af sig selv at gramse på den lyserøde kanin. Kaninen viste sig at være aldeles fløjsblød, faktisk så blød, at hun fik lyst til at lægge sin kind ind til den. Hun endte med ikke bare at lægge sin kind ind til den lyserøde kanins ene ben, men slog også begge sine arme omkring den i et stort kram. Hun hankede op i sig selv, og gik ned gennem alléen af gigantiske pastelfarvede krammedyr, til hun stod for foden af bjerget for enden af kunsthallen. Bjerget af plyskaniner så blødt ud, og Maria fik lyst til at kaste sig op over de bløde dyr. Der var helt stille i hallen - nærmest guddommeligt stille. Ovenover bjerget hang der en lyselilla plyskanin oppe på væggen med armene ud til siderne, som om den var korsfæstet. Den hang skråt ud fra væggen, så den kiggede nedover bjerget af krammedyr og de gæster, som måtte stå foran bjerget og kigge op. Der var et eller andet anderledes ved øjnene i forhold til de andre krammedyrs. Øjnene så ligeså venlige ud, men havde en underlig glasagtig dybde, som om de var ægte levende øjne. Pludselig lyste øjnene rødt, som laserlys, og Maria farede forskrækket sammen med et lille halvkvalt skrig.

“Kan du se det?” En fremmed mandestemme med en tiltalende dyb og brummende klang lød bag hende.

Maria vendte sig bestyrtet om. Nede midt i allén af ophængte pastelkaniner kom en ung fyr spankulerende selvsikkert mod hende.

“Se hvad?” Fik Maria sagt.

“Korsfæstelsen af en Barndom,” sagde fyren, som havde kort sort afrohår, og en lettere lysbrun hud, men ellers ikke lignede en mulat ret meget, og havde hverken den karakteristiske brede næse eller særligt fyldige læber.

“Dybt,” sagde Maria, og fornemmede med det samme en filosofisk autenticitet bag udstillingens budskab. “Din barndom?”

Fyren så lidt perpleks ud, som om at Maria havde gættet rigtigt, men at han ikke lige var klar til dén sandhed. “Joeh, måske...”

Maria trak straks følehornene til sig, og skiftede høfligt emne. “Er det dig, som er Andy Warhols uægte søn?” Hun rakte hånden frem, og hørte for sent hvordan ‘uægte’ ikke skulle have været inkluderet i dén sætning.

Fyren lod til at tage det i stiv arm, og klemte venligt hendes hånd. “Clement,” sagde han.

“Clement Warhol?” Spurgte Maria.

“Ikke Warhol,” smilede fyren. “Siden jeg jo er ‘uægte’.”

“Okay,” smilede Maria skævt, og priste sig lykkelig for at han ikke havde taget hendes faux-pas for nært.