Peer Louis Aarestrup

Vejen til Emil Aarestrup

Lægen og digteren som skabte et nyt lyrisk univers

Roman

Medieforlaget i Spinderihallerne

Af samme forfatter:

Asfaltblomstens duft, 2010

Diamantpigen, 2011

Den niende Bro, 2012

Poems In Translation, 2016

Vejen til Emil Aarestrup

© Peer Louis Aarestrup 2016

Layout: driv.dk

Grafisk design: Spangsbergs

ISBN 978-87-996543-6-9

E-bogsudgave 2016

Medieforlaget i Spinderihallerne

Spinning Halls Media Publishing

Spinderigade 11 E

DK-7100 Vejle

www.medieforlaget.dk

Omslag: Leda og svanen

Bringes med tilladelse af maleren

Arne Haugen Sørensen

Saaledes sad vi ofte sammen

- Haand i Haand - Blik i Blik -

En usædvanlig deilig Belysning -

Men det er længe - længe siden

Langt førend Tiden,

Og hvor det var, det veed vi ikke.

Rio de Janeiro 1849

1. Edward Ludwig møder Carl Aarestrup

- Vil De skrive en bog om min far, Emil Aarestrup?

Spørgsmålet kommer fra Carl Vilhelm Aarestrup. Han er ældste søn af Doktoren, som han kalder sin far, og er kort forinden blevet ansat på kontoret i Rio de Janeiro som aspirant i handelskompagniet, Melchior og Søn, for at uddanne sig til translatør i portugisisk.

Moses Melchior, der ejer kompagniet, havde bestemt, at jeg skulle sørge for Carls uddannelse.

Det ville naturligvis komme til at omfatte alle aspekter i forbindelse med den unge mand, også en faderlig hånd, som Melchior skrev i sit brev til mig. Hvad han mente, erfarede jeg sidenhen, men jeg følte noget naturligt i denne forpligtelse.

Mit arbejde i det store selskab er ledelse af virksomhedens medarbejdere, der primært består af danskere og nordmænd, samt en håndfuld brasilianere, der varetager kompagniets praktiske opgaver. De fleste er unge eventyrlystne mænd, der holdes i skak af et par ældre medarbejdere, hvis opgave det er at holde skidtet væk fra kontorerne, uskadeliggøre farlige kryb på gulve og vægge og holde os vågne døgnet rundt med stærk brasiliansk højlandskaffe. Vi befinder os i et lille samfund med kolonistglød, og jeg nyder min position i verdens gladeste havneby med lange hvide strande, palmer og blåt hav lige udenfor vores vinduer.

I dette samfund dukker den 20-årige yndling op og skal finde sin plads.

De nordiske kontorister knokler dagen lang med shippingopgaver i konkurrence med hinanden om at være først og størst, hvorimod de brasilianske arbejdere er calmos e relaxados, afslappede og dansende i hele deres væremåde. Flere af dem nedstammer fra portugisiske kolonister, der i 1700-tallet satte sig på de enorme rigdomme, indtil landet løsrev sig fra Portugal og udråbte sig som et selvstændigt rige med Dom Pedro som kejser. Var man til stede ved kroningen, ville det aldrig gå i glemmebogen, så meget pomp og pragt ødsledes bort på et døgn.

Trods skrappe restriktioner blev Moses Melchiors handelsvirksomhed godkendt af styret og etablerede sig med import og eksport via sin voksende flåde af moderne dampdrevne skibe.

Mit kontor er underbemandet, og det er hver gang et lykketræf at trække elever hertil fra Danmark og Norge.

Carl er ikke udvalgt til jobbet på grund af sine skolepapirer, for de mildest talt oser af ladhed, men fordi Melchior kender Aarestrup fra gamle dage. I sin tid tilså han hyppigt dennes kone og gav hende gode råd for derefter at nyde den jødiske gæstfrihed sammen med hjemmets tre mørkøjede døtre, der sværmede om den unge kandidat.

Carls spørgsmål får mig til at gå i tænkeboks. Ved han, at min udstationering i Brasilien er nær sin afslutning eller vælger han bevidst mig, som er en tidligere bekendt af hans far? Det fremgår ikke af hans spørgsmål.

Hvor om alting er, kan jeg ikke blot affeje ham med et nej til anmodningen, men beslutter at invitere ham ud på byens mest kendte fiskerestaurant, der ligger på stranden med udsigt til Pão de Açúcar og den smukke Tijucabjergkæde, som omgiver Rio.

2. På stranden

Det er sen eftermiddag. Aftenbrisen er det mildeste, jeg har oplevet de fem år, min udstationering i Brasilien har varet. Solen står lavt og sender sine gyldne stråler indover os og videre mod Sukkertoppen for siden at skjule sig bag den grønne bjergkæde. Restauranten har allerede taget højde for dette med opsatte lysperler overalt på terrassen.

Ved siden af mit bord sidder fire kvinder af portugisisk afstamning og taler højlydt. De omfangsrige hatte udgør sammen med kjolerne og deres parfume et duftende centrum for alles opmærksomhed.

En af kvinderne kan jeg ikke slippe med øjnene. Hun er lige så lys i ansigtet, som hendes øjne er sorte som kul. Kontrasten er slående, fordi øjenpartiet er stort og virker melankolsk. Ansigtet er ovalt og ligner kinesisk porcelæn, som selv det mindste fnug ville skæmme.

I det samme dukker Carl op, stiller sig afventende foran mig, indtil jeg vender tilbage til virkeligheden. Hans skikkelse dækker for hende.

Der går et øjeblik, så strejfer hans blik den unge kvinde, og jeg opdager, hvad øjne kan udrette, ligesom skyggerne i Emil Aarestrups digt, der fanger karakteren af sin medspiller.

 … Dit Aandepust, usynligt

Ellers som Rosenduften,

Nu strømte gjennem Sløret

En Sølvsky ud i Luften…

Med en indbydende bevægelse beder jeg ham tage plads, så han kommer til at sidde med ryggen til hende.

- Jeg har aldrig før været på så fin en restaurant, begynder han. I Odense er der kun ét eksklusivt sted, Klubben, og der kommer min far.

Der er hverken lys fra en nedgående sol eller varme som her, men sølvkandelabre på alle bordene i salonen. Det er de rene hvide duge, som sætter standarden dér.

Far og jeg spadserer den korte strækning fra hjemmet på Fisketorvet, mens jeg fortæller løs om livet til søs. Han er så optaget af de nye skibstyper, som drives fremad af damp, at han overser de forbipasserende på vejen, som stopper og hilser pænt på hr. Stiftsfysikus. Det ord kan jeg ikke få over mine læber, men i provinsen må man vænne sig til det. Folk synes at stive sig selv af ved at koge over af lutter underdanighed.

Far ler, trykker sin arm ind under min og krummer sig sammen. Han slæber sig afsted i sin tykke kappe eller rettere, jeg slæber af med ham. To krølhoveder, som han siger. Det ser sikkert løjerligt ud, ligesom to komediefigurer - den ene høj og tynd som en stængel, den anden kort og tyk som en tønde øl. Var det på scenen, ville vi have udgjort et par, siger han.

På min 20-års fødselsdag inviterer han mig til middag i Klubben for at have mig for sig selv, som han siger. Min søster, Emma, og resten af flokken bliver hjemme sammen med en skuffet mor, hvis hjerte banker for mig. Far skynder på og truer ad dem med sin stok, og vims er vi ude på Fisketorvet.

Besøget hos min familie foregår under en orlov. Jeg afmønstrer fra norsk langfart i Melchiors handelsflåde, men har besvær med at finde hyre på et skib vestover, medmindre jeg vil arbejde for englænderne, men det forkaster far. Han har sine personlige grunde, siger han.

Glæden lyser i hans ansigt over mit besøg.

- I morgen kan rollingerne få sig en ridetur på ryggen af deres storebror, griner han og skubber en død rotte ud i rendestenen med sin spadserestok.

Det er især bror, Alf, der kredser omkring mig, fortsætter Carl. Han vil også sejle, så snart far giver grønt lys, mens mor er inderligt imod. Hun ser katastrofen for sig, som hun siger, og tanken om et liv på havet rider hende som en mare, selvom hun intet aner om det. Jeg beroliger hende og klapper hendes kind, men det nytter ikke noget.

- Der skal ikke flere af mine børn til søs! siger hun så fast, så selv far klapper hælene sammen. Vi taler derfor om noget andet.

Carl fortsætter ufortrødent med sine familiære anekdoter, og jeg spidser ører, hver gang Doktoren nævnes.

- Dit ophold i Odense bliver afkortet, fortæller min far mig undervejs til Klubben. Du skal straks ud af landet, inden folk undrer sig over, hvorfor min ældste søn ikke kæmper som andre unge fynboer imod rebellerne fra Slesvig og Holsten. Ubegribeligt at de sætter sig op imod kronen og risikerer død og lemlæstelse.

Der er sørget for din afrejse. Du rejser om et par dage.

- Jeg troede, du ville lade mig se Fredericias befæstning inden afrejsen, i det mindste fra Fynssiden, forsøger jeg.

Far ryster på hovedet.

- Det kommer ikke på tale, Carl.

Trods fars klare afvisning er jeg taknemmelig over hans indstilling. Den fritager mig fra at finde på idéer om at melde mig frivilligt til det fynske regiment.

- Hovedretten i aften er stegt fasan med sovs og tyttebær, siger han på vej ind ad døren til Klubben. Det kommer på bordet hver onsdag. Det mest spændende er desserten, min ven.

Der serveres 5 retter samt dessert og kaffe med likør. Det er mere, end min mave kan klare, og jeg ømmer mig, hvorimod Doktoren klarer det hele uden besvær og tømmer fadet. Var vi ikke i byen, havde han slikket sin tallerken.

- Guds gode gaver skal indtages med ydmyghed, og intet må gå til spilde, min dreng.

Utallige er de middage, han har deltaget i, men jeg har aldrig set ham beruset. Jeg har heller aldrig set ham drikke af opiumsflasken, som hans venner ellers tyer til ved den mindste rystelse i deres liv. Nej, han er læge og ved, hvad han gør. Derimod ved jeg, at han uden dikkedarer tømmer brændevinsflasker ud på gårdspladsen, når de syge bønder ligger halvdrukne opad bilæggerovnen og jamrer af feberrystelse.

Jeg morer mig over Carls fortællelyst, mens jeg skæver over til damerne bag ham. Den yndige frøken må have hørt noget trist, for hun tørrer øjnene med et lille lommetørklæde, som hun derefter trykker ind i ærmegabet og retter sig op i stolen. Hendes blanke øjne er endnu smukkere.

- Min mave er tilvænnet hundeæden ombord på skibene, fortsætter Carl, men far advarer mig imod mug på flæsk og pølser og husker mig på enkle forholdsregler som at sæbe hænderne ind og skylle dem grundigt i rent vand efter toiletbesøg.

- Tag rigeligt med frugt ombord, Carl, når du anløber en havn. Det forhindrer dig i at få skørbug.

Jeg retter mig efter Doktorens anvisninger, men matroserne håner mig, når jeg kommer slæbende med appelsiner og vindruer og stuver dem ned et hjørne af lasten.

Carl rykker sig nærmere og ser mig fortroligt i øjnene.

- Far fortæller, hvor stor uvidenhed patienterne lever i. Uvidenhed findes overalt, i alle lag, og er forbundet med overtro. De hygiejniske forhold er ringe, og tyfus går hånd i hånd med tidlig død. Selv lægerne på Fyn instruerer han i hygiejne.

Jeg har talt op, hvor mange gange han siger uhygiejnisk. Hele idéen med at søge embedet på Fyn var, at han kunne udfolde sig på dette felt, siger han.

Jeg gør mine til at afbryde hans talestrøm for at komme til det egentlige, men han er så ivrig, at jeg ikke nænner at standse ham. Det gør ensomhed ved en mand på et skib, tænker jeg, og Carl er ingen undtagelse.

Jeg bemærker, at damerne ved siden af spidser ører. De er ikke vant til at høre ru tunger skratte.

En tjener i hvidt vimser konstant omkring vores borde. Jeg beder ham betjene dem først. På den måde finder jeg måske ud af, hvad den smukke kvinde overfor hedder. De ser ned i spisekortet og fniser. Bolden spilles tilbage til os, og vi foretager vores bestilling.

Carl rødmer, da hans blik strejfer den unge kvindes øjne for straks igen at rette sig mod mig - bipersonen. Jeg lader mig ikke mærke med noget.

Jeg foreslår Moqueca, en brasiliansk fiskeret med ingefær, chili og kokosmælk. Tjeneren kommer kort efter med de dampende varme fisk og en flaske hvidvin. Rederiet har et par kasser af denne vin stående til forretningsforbindelser, som besøger os. Dem er der en del af nu, hvor handelen i Minas Gerais udvikler sig, og vi ikke længere er et af mange rederier i Rio, men udvider vores interesser nordpå og “går i minerne”.

Jeg beder tjeneren sørge for at holde glassene fyldte og samler nu al min opmærksomhed om den unge mand. Bag hans drengede ansigt anes en uro, som jeg skal lære at forstå.

3. Et selskab i Nysted

- Fortæl om min gamle ven, opfordrer jeg Carl, mens vi nipper til hvidvinen.

Han virker lettet over at høre mig bruge ordet, ven, om sin far. Men hvad ved han egentlig om mig?

- Doktoren er meget ophængt, hvilket gør mig urolig, siger han. Jeg ville ikke udholde at modtage et brev om hans død, og det nager mig, at jeg endnu ikke har bevist, at jeg kan klare mig selv. Jeg skylder ham desuden mange penge, som skal tilbagebetales.

For at gøre det lidt nemmere foreslår jeg, at han og jeg bliver dus og skåler på det.

- Det er næsten som at være i familie med hinanden herude, siger jeg. På denne måde kan vi bedre nå frem til det væsentlige - din fremtid og betaling af æresgæld til din far. Jeg er sikker på, at han ville glædes, hvis han vidste, vi sidder og sludrer over en god flaske hvidvin og planlægger fremtiden.

Carl smiler skævt.

- Fars dag begynder ved hanegal, og han ser ikke sengen før midnat. Han er ude i området det meste af tiden, indretter lazaretter og tilser syge. Manglen på personale gør, at han selv må træde til og foretage akutte operationer. Det værste han ved er at komme for sent, og han siger, at der dør flere folk end nødvendigt. Det ta’r på ham.

- Er det anderledes end de andre embeder, din far bestred?

Carl nikker og prikker i fisken med sin gaffel.

- Jeg husker Nysted som det sted, hvor der var skønt at være og masser af tid sammen. Far tog mig med på ture og viste mig frem for sine venner. Han var pavestolt, og hviskede mig i øret, at jeg skulle ranke mig og give ordentlig hånd.

- Se det bette kræ, ler han og giver mig en kindhest. Dig skal vi nok få et rigtigt mandfolk ud af.

Hans ord sad i mig, når jeg lå med hovedet på hans knæ, mens han spiste og drak med sine venner.

- Sig ikke til mor, at du sover i en lænestol. Hold tæt med det, ellers er det slut med vores små udflugter.

Mor var aldrig med, for hun brød sig ikke om at være sammen med hans fine venner.

Der skal sørges for alt derhjemme, undskyldte hun sig, og det nyttede ikke at nøde hende.

Jeg var den udvalgte og klæbede mig op ad ham. Jeg tålte ikke konkurrence om hans gunst fra mine søskende.

- Du skal lære at stå på egne ben, sagde han også. Du er prinsen i H.C. Andersens eventyr og som skabt til at bære en krone!

Jeg forstod, at man som nummer et i en evigt voksende børneflok naturligt måtte stå for skud, men det var ikke altid rart at være den udvalgte. Han havde en vane at kalde mig Vilhelm efter sin lillebror.

- Er dit mellemnavn ikke netop Vilhelm? spørger jeg.

- Jo, men jeg er ikke fars lillebror, indvender Carl.

- Jeg forstår dig, svarer jeg. Du er helt og fuldt dig selv, Carl.

Han fortæller om en episode fra Nysted.

- Jeg husker netop den. Far havde inviteret, og hele huset blev renskuret dagen forinden af mor og tjenestepigen. Vi kom i bad og blev skrubbet hudløse af hende, og det dejlige varme bad blev forvandlet til et blodbad, så røde var vi af hendes skurebørste.

Jeg lurede bag et gardin i entréen og så de indbudte gæster, der trådte ind ad døren. Udover mor og far var der en ven af far, Christian Winther, som ankom sammen med en ung kvinde.

Et øjeblik efter bankede det igen på døren, og min far gik ud for at åbne. Endnu en ung kvinde, mørk i løden og med sorte skinnende øjne blev budt velkommen. Far omfavnede hende længe, noget jeg aldrig havde set før. Casse kendte jeg, for hun boede i Algade. Forældrene er jøder, og hun er den ældste i deres børneflok.

Jeg husker, at jeg rødmede bag forhænget. Det hele varede kun et øjeblik, og jeg stak ud i køkkenet, hvor tjenestepigen tog fat i mig og drejede mit øre rundt.

- Uartige dreng! råbte hun. Jeg fortæller din far, at du lurer.

Jeg ventede hele aftenen på klø, men de udeblev. I stedet inviterede han mig på en vandretur. Kun os, med oppakning og proviant, som skulle vi være væk i en uge.

- Jeg vil lære dig at overleve i naturen, ligesom drengene gjorde i Sparta. De blev sendt ud i ødet for at klare sig alene og havde kun bue og pile til at jage eller kæmpe mod vilde dyr.

Vi medbringer fuglefælder i stedet.

Hans stemme glødede af iver.

Vi gik langs gule marker, gennem tykninger og så landsbyer på afstand, indtil vi nåede en sø, hvor vi gjorde holdt og slog lejr.

Undervejs fortalte far om sin barndom i København sammen med onkel Vilhelm. Han udpenslede englændernes bombardement af byen - et frygtindgydende flammehav, som brændte det meste af byen af. Buer og spyd var nu afløst af raketter og brandbomber.

Hen under aften dristede jeg mig til at spørge ham, hvordan middagen var forløbet. Han så tøvende på mig, som kendte jeg til noget, der ikke tålte dagens lys. Derefter begyndte han at fortælle om selskabet og maden, men jeg lagde mærke til, at han undgik at komme ind på Casse. Christian Winther var der med sin forlovede, Sophie Hansen, og ikke mere om det.

- Hvis du vil vide, hvad vi voksne taler om, må du huske, at din far både er læge og digter - mest det sidste. Winther og jeg brugte tid på at citere digte for damerne, som kommenterede dem flittigt. En herlig aften lige efter mit hoved, skal du vide.

Far var meget oplivet, og så var jeg også glad. Jeg var træt efter traveturen, men lykkelig sammen med ham. Han læste børnerim for mig, mens jeg lå med åbne øjne og så op på den mørke himmel, der netop denne nat var ét mægtigt stjernetæppe. Alt var lydløst udover det knitrende bål, som holdt os varme hele natten.

… I Luften sig svinge
Og stige og dale
Og qviddrende krydse
Sig Svale ved Svale.
Vandmyggene sværme
Omkring dem og flye,
Og tabe sig fjernt i
En summende Sky…

Sådan vil jeg huske ham - ikke blot fra dengang, men alle de mange gange, han tog mig med ud i naturen.

Men jeg er oprigtigt bekymret for ham nu. Han skranter og brokker sig hele tiden over det.

Jeg nikker og husker den energiske mediciner med det viltre hår.

Doktoren, Casse, Sophie og Winther udgjorde en kvartet, det er værd at hæfte sig ved.

- Skal vi hilse på damerne ved bordet, spørger jeg.

Vi løfter glassene og søger at fange kvindernes opmærksomhed. Der bliver fniset, og de tomme glas hæves. Jeg forstår hentydningen og knipser i fingrene ad tjeneren, der straks kommer med en flaske med den samme drue, som vi har stående.

Vi hæver vores glas, og der hilses begejstret.

Den portugisiske skønhed løfter genert sit glas og sender Carl et lammende smil, og nu ved jeg, at spillet er tabt.

- Du kender fars gode ven i København, spørger Carl.

- Jeg kender de fleste, men hvis du tænker på urtekræmmer, Christian Petersen, så ja, for han og jeg boede en tid sammen på Regensen ved Rundetårn. Der var ikke meget, som vedrørte din far, jeg ikke vidste om. Hver gang han foretog sig noget af betydning, skrev han til Petersen, som det faldt naturligt at læse brevet op for mig. At jeg ikke har hørt om ham i lang tid har sin naturlige årsag. Jeg ved, at din far savner sin fødeby - Grønningen, Kongens Have, de brolagte gader, havnen, svireturene, musik og løjer, kunsten, og sine gode gamle venner.

- Besøgte du os, da vi boede i Nysted, spørger Carl.

- Nej. Vi mødtes kun i København. Jeg så ham, lige inden han flyttede til Lolland, da dine forældre blev gift i Trinitatis Kirke. Det må have været i ’27. Jeg var selv gift og havde nok at bestille, og min første udstationering lå lige for.

Vil du fortsætte med din beretning, Carl?

Han nikker glad.

- Jeg husker stadig Nysted, men mest Sakskøbing. Jeg må have været omkring otte år, da vi flyttede og var blevet fem i børneflokken - Alf og mine tre søstre, Marie, Thekla og Emma. Vi havde fælles værelse, indtil mor satte en stopper for det og ville dele os. Det forstod far ikke, og han protesterede højlydt, for hvad var vigtigere for ham end at beholde sit eget værelse og skrivepulten?

Det ville i så fald blive inddraget til pigeværelse.

Pulten er fars pryd. Et højbenet mahognimøbel med tre udtræksskuffer og grønt læderbetræk med plads til papir, pen og blæk. Den pult har sin egen historie, der binder far, Emma og mig sammen. I den ligger alle hans papirer som ingen, undtagen vi, må røre. Pulten har lås, og han går med nøglen om halsen.

- I den ligger min hemmelighed, fortalte han os.

Der gemmer hun sig.

- Han taler om sin muse, Carl.

Carl nikker tilfreds.

- Så må hun være en lille størrelse, svarer han.

Jeg smiler indvendigt, for der skabes historie omkring den unge mand og hans far, som passer godt med de indtryk, jeg allerede har af hovedpersonen.

- Hvorfor rejste I så pludseligt til Sakskøbing, spørger jeg. Din fars embede var ikke mere indbringende end i Nysted - måske lidt flere penge i hånden, men hvad angår halve flæskesider som betaling langt færre.

- Far spøgte med, at skrivepulten satte vores retning. Hvor den ville hen, måtte familien flytte til. Dens ben er blevet afkortet undervejs, så kunsten taber desværre slaget mod videnskaben.

Vi ler begge.

- Og hvorfor ønsker du at indvie mig i alt dette?

- Jeg tilstår, at jeg ikke har spurgt far. Han vil garanteret være afvisende over idéen om en bog, svarer Carl.

- Kommer du til Brasilien for at fortælle mig, at din far afviser din idé?

Bekymringen tegner sig i Carls ansigt.

Han hvisker indover bordet.

- Jeg tror ikke, han har så mange år igen, Ludwig. Det afgørende er derfor, at hans digte ikke går i glemmebogen.

- Hvorfor skriver du ikke selv det manuskript? Det ligger da lige for at gøre det.

Hans svar kommer prompte.

- Jeg er alt for involveret. Ingen vil læse en søns udpenslinger om sin far. Det er alt for personligt og privat. Ville aldrig gå!

Jeg forstår ham virkeligt godt, og hvilken ung mand tænker så langt, som han gør? De fleste af dem lever i nuet, ta’r tingene som de kommer og griber ud efter det første det bedste.

Men tilsyneladende ikke Carl. Jeg mærker, at han har noget på hjerte og er anderledes end de unge mænd, jeg har fået bragt hertil.

- Doktoren har vel sine grunde, Carl? Måske er det i bund og grund en dårlig idé, du har, og hvordan skulle det arrangeres rent praktisk? Jeg har ikke en kinamands chance for at tale med din far.

Carl nikker distræt, mens han kaster et stjålent blik til madonnaen ved næste bord.

Du var henrivende paa Børneballet

Og endnu meer med myrtevundne Lokker.

Tilbederne tog stedse til i Tallet,

Som Sommerfuglene om Liliens Klokker…

Jeg mærker, at jeg må bløde lidt op af hensyn til stemningen.

- Hvis du mener alvorligt, at jeg er den rette til at påtage mig denne bestillingsopgave, har du så tænkt på omkostningerne? At rive 2 år ud af kalenderen og rejsen til Danmark, koster en formue, Carl.

Forbavselsen lyser i hans ansigt, mens han forsøger at slå sit krøllede hår ned, der ruskes op af en kølig vind fra oceanet.

  Jeg tænkte ganske enkelt, at det ville være en ære for dig at skrive en bog om din gamle ven, digteren, svarer han med et sært smil.

  Du kender vel til udtrykket - noget for noget, spørger jeg?

Han ser ned i bordet, og jeg må beslutte, om jeg atter vil komme den unge mand til undsætning.

4. Et lejemål

- Jeg har hørt, at hans digtsamling blev dårligt modtaget, fortsætter jeg.

- Jeg oplevede det på nærmeste hold, svarer Carl.

Magister Winther gjorde, hvad han kunne for at promovere den blandt venner og bekendte.

Far fortalte en aften, at hans digte var blevet antaget af Reitzels Forlag, men at de ikke solgte. Han lød bitter, og i den periode skulle man ikke komme ham for nær. Han led, og jeg undrede mig over min mor. Hun kunne i det mindste trøste ham. Måske var det derfor, vi flyttede til Sakskøbing.

- Det er muligt, mumler jeg.

Sæt nu, at vi fjerner alle forhindringer, Carl?

Han lyser op.

Han har de samme blå øjne som faderen, hvilket er usædvanligt på disse breddegrader. Det er årsagen til, at knægten stjæler billedet. Ikke kun den smukke kvinde overfor, men de tre veninder synes alle optaget af ham nu. De stikker hovederne sammen og udveksler sigende blikke.

- Jeg funderede over det på vejen herover, svarer Carl. Vidste at du var her, og at han engang betragtede dig som sin ven. Var der en chance for, vi kunne komme overens, ville det være hele rejsen værd.

- Var det ikke translatør, du ville uddanne dig til i firmaet?

Han trækker et lille segl op af lommen.

- Min ambition, siger han, og rækker mig det.

Jeg vender metalbunden opad og læser.

Kgl.Transl. Aut.

- Det vil tage dig år at nå dertil, Carl, men du har vel dine grunde?

Han nikker.

- Kursen er sat, jeg mangler kun årene, som du siger, og arbejdet på dit kontor giver mig muligheden.

Han smigrer mig bevidst, tænker jeg.

- Du hjalp min far engang.

- På hvilken måde, spørger jeg.

- På et tidspunkt skal min far fraflytte sit værelse i Pilestræde. Der er boligmangel, og det er kritisk for ham. Hans eksamener går dårligt, og han er på nippet at opgive lægestudiet. De fleste af hans venner læser teologi eller filologi og presser ham til at gå digtervejen, men han er naturvidenskabeligt indstillet og forkaster deres forslag. Vælger han alligevel teologi, står et værelse parat til ham på Regensen, for eforen vil gerne have et lyst hoved ind.

Skulle han alligevel tage den sikre vej til bolig og embede i provinsen og ende sine levebrødsdage som provst?

Han siger, du dukkede ud af det blå og reddede ham. Du er i slægt med adjunkt Spengler, som bor i Fiolstræde et par minutter fra Nørreport, og vil tale fars sag.

I tropper op i deres lejlighed og bliver modtaget af fru Luise Spengler og deres søn, Harald, på 13 år. Hr. Spengler er sengeliggende og er meget syg. Der bliver indgået et lejemål under forudsætning af, at far får Haralds værelse, som vender ud imod Fiolstræde. Familien rykker om på det hele, og far flytter ind. Han har sagt, at det blev hans bedste studieår, og at han skylder dig en tjeneste for hjælpen.

- En tjeneste?

- Tjenesten kunne være retten til at skrive denne bog, svarer Carl.

Snedige rad, tænker jeg og ler højt ad hans plan. Han er som Aarestrups slange i Paradisets Have.

- Du ved måske, hvordan det gik, spørger jeg.

- Nej, svarer Carl. Hvad mener du?

- Hr. Spengler dør og efterlader konen uden midler. Hun føder et barn kort efter hans død, hvilket gør situationen meget vanskelig. Alenemor med to børn.

Hun ernærer sig ved at sy for folk. Din far mener, at det er hans pligt at træde hjælpende til. Han forhøjer af egen tilskyndelse huslejen, hvad der næsten knækker ham økonomisk. I prisen indgår dog en plads ved familiens bord, og alle ånder lettet op. Din far bor dér, indtil året før han gifter sig med din mor.

Carl ta’r et stykke papir op fra inderlommen og rækker det højtideligt til mig.

- Fandt det i hans gemmer. Han skrev digte til sin værtinde, fru Spengler.

Jeg ta'r overrasket papiret, genkender straks håndskriften, og efter nogen tid også det lille digt.

… Syng for mig, Luise, lad tone

For Hjertet, som qvæles, din Sang!

Maaskee kan den Striden forsone,

Den rene, uskyldige Klang!

- Det er et smukt digt, svarer jeg uldent. Doktoren har vist grebet en følelse i luften.

En mand sætter sig ved bordet med de unge damer, som er i færd med at diskutere, hvilke krydderier, fisken er tilsat. Frisk ingefær vinder.

Han smiler til dem og lader tjeneren hælde et glas vin op.

Manden er på alder med mig med gråsprængt sort hår og en meget rynket pande. Typisk latiner. Måske kender jeg ham. En direktør for et portugisisk handelsfirma i Rio.

Et øjeblik efter rejser han sig og spørger, om vi kunne tænke os at slå vores borde sammen, eftersom vi både spiser den samme mad og drikker den samme vin.

Carl vender sig mod mig. Forelskelsen står skrevet i hans ansigt. Han vil give alt for at kunne se på den smukke madonna.

Jeg får ikke svaret manden, da jeg er optaget af Carls signetstempel. Carl lægger sin hånd over min - et intenst blik, jeg kender så godt. I aften har han vundet to sejre - en over mig og en stol ved siden af frøkenen, der nu afslører sine yndige smilehuller.

5. Rimbogen

Carl møder mig på Arsenal de Marinha. Min lejlighed ligger med udsigt til havnen og skibstrafikken, som dagligt sejler ind fra Atlanterhavet og fylder lastrummene med kaffe og korn.

Moses Melchior har en fast leverandør, hvor noteringen for kaffen er fordelagtig, hvorimod udsalgsprisen i Danmark og Norge stiger astronomisk.

Jeg har besluttet at tage en sæk friskbrændt kaffe med mig, og de første der skal nyde smagen af Brasilien er familien Petersen. Det er en skam, at urtekræmmerens forretning er for nedadgående. Denne mand, der hele livet har støttet kunsten og hjulpet utallige talenter på vej, er lige så stille ved at gå fallit.

- Du virker glad, konstaterer jeg, da han træder ind ad døren, mens jeg fortsætter arbejdet med at pakke mine ejendele i de nye kufferter, jeg har anskaffet fra en læderhandel nærved mit hus.

Alt på havnen er billigere end i centrum. De få forretninger, jeg benytter i det daglige, ligger herude, og alle kender mig og ved, hvad jeg sætter pris på. Desuden bringes varerne op på anden sal. Buddet stikker sin lap frem, og jeg lægger en skinnende mønt i den. Om hånden er sort eller hvid, gør ingen forskel, for de får nøjagtigt det samme. Forskellen er blot, at et sort bud smiler med en perlerække af tænder, mens latineren viser sine sorte tandstumper og har en ånde, man skal holde sig langt fra.

- Jeg har en afskedsgave til dig, svarer han.

Jeg slipper kufferten og sætter en forventningsfuld mine op.

- Så kom med den, siger jeg.

- Hvilken hånd, vil han ha’?

- Jeg holder det ikke ud! Hit med den!

- Jeg troede ellers, du blev i Rio og skrev løs, svarer han med påtaget fornærmelse, men så overrasker du mig. Skamme sig! hr. prokurist. Stikke til søs!

- Ja, jernbanen kører endnu ikke over havet, hr. Næsvis, svarer jeg.

Carl sætter i en skoggerlatter, da han ser mit sultne blik. Jeg griber efter hans venstre hånd, men nej, pakken ligger i den højre.

- Der fik jeg dig!

Jeg er inderst inde lidt irriteret. Han tirrer mig med sin energi og undergraver samtidigt min autoritet. Havde han ikke været en ætling af Aarestrup, ville vi for længst være tørnet sammen på kontoret. Men jeg holder meget af ham. Han rammer noget sårbart i mig, og jeg har fået min gamle ven tilbage gennem Carl.

Jeg vikler forsigtigt det bløde papir af pakken og står med en tyk notesbog bundet ind i brunt læder.

Carl stirrer spændt på mig, men jeg ænser ham ikke og åbner bogen.

Håndskriften er Aarestrups. Side op og side ned med notater, ord, rim, færdige og ufærdige digte i en pærevælling.

- Du milde! stammer jeg.

- Far gav mig bogen, før jeg forlod Odense.

Jeg ser op.

- Hvad skal det betyde? Hvorfor giver du mig den?

- Fordi du skal eje hans rimbog, svarer han kort.

- Jeg kan ikke modtage den, Carl, siger jeg og vil række bogen tilbage.

Men han trækker hånden til sig og overbeviser mig derved om, at hans beslutning er taget.

Jeg begynder at bladre i den og Carl peger på et digt.

… Angerfuld den svage Haand jeg vrider,

Øiet ei for Nag og Qval kan blunde -

Frels mig, frels fra disse Slangebugter!

- Slangen fra før, hvisker jeg. Den vrider sig i sjælen og lokker sanserne frem.

Jeg ved ikke, om Aarestrup i det digt er fortvivlet eller meget forelsket.

Han ser undrende på mig.

Jeg forstår Carl, for han kender ikke den side af sin far. Digtet er sikkert aldrig blevet læst op i deres hjem, og hvordan skulle han vide, at faderen også førte et andet og mere heftigt liv.

- Jeg genkender linjerne, Carl, for jeg har hørt din far læse dem op hos Petersen, 10 år før du blev født. Jeg ved derimod ikke, om han nogensinde har gjort digtet færdigt.

Carl bladrer et par sider frem og udbryder begejstret.

- Hvad siger du til dette?

Saaledes sad vi ofte sammen

- Haand i Haand - Blik i Blik -

En usædvanlig deilig Belysning -

Men det er længe - længe siden

Langt førend Tiden,

Og hvor det var, det veed vi ikke.

- Jeg tilbeder det digt, siger jeg, for det rummer det evige, og det fører mig et sted hen, hvor der er godt at være.

Jeg ved ikke, om det har en forhistorie, men jeg fornemmer, at det stammer fra en tid, hvor din far var forelsket - måske tænker han på din mor?

- Det ville være passende, om han gjorde, svarer Carl.

Jeg lukker bogen og ser ham ind i øjnene, mærker hans glæde ved tilværelsen og drømmen om at erobre kærligheden.

- Jeg ville ikke modtage denne rimbog, gentager jeg, men når jeg hører dig omtale din far med så stor pietet, bliver jeg grebet.

Jeg mærker uroen.

Den kan ikke forklares, men der er noget på spil.

Det er som om, slangen er genfødt og stikker sit hoved frem og lokker mig mod noget, der er mere end et elskovsværdigt. Et dæmonisk ledemotiv, som jeg næppe forstår, men ligesom den drev Eva til indsigt, må jeg gå videre ad den vej.