Tina M.-L. Campbell

Mælkebøttebarn i blomst

Selvbiografi

Forlag: Tina M.-L. Campbell

Forord

Tak til alle mine for støtte. Uden jer var jeg ikke kommet hertil.

Tak til de mange, der har udfordret min styrke igennem årene.

Jeg ser nu, at også I var nødvendige i min proces.

Indledning

Det kan synes mærkeligt at begynde sin selvbiografi i en alder af kun 27 år. Men på de år har jeg oplevet mere, end mange andre kommer til på et helt liv. Så mange ting, at det er blevet en lang proces for mig at få skrevet disse oplevelser ned og reflektere over dem. Derfor har det også taget mig mange år.

Jeg tror, mange overraskes over denne selvbiografi. Jeg er bange for, hvad reaktionen vil blive og bange for, at nogle vil tage afstand fra mig. Ikke desto mindre er det nødvendigt for mig at få tingene skrevet, bearbejdet og få lukket det kapitel. Jeg skal have denne bog afsluttet og ud af huset for min psykes – og min fysiks skyld. De to ting hænger naturligt sammen.

Jeg er klar over, at denne bog vil bringe nogle nødvendige konsekvenser. Jeg har valgt at lave om på navnene på folk fra min fortid. Jeg har brugt den kunstneriske frihed til at lave om på sammenhænge, så jeg har sløret identiteten på de berørte parter yderligere nogle steder. De venner, der stadig er i min dagligdag, er nævnt med deres rigtige navne.

Biografien her er skrevet som et puslespil nærmest, hvor jeg bid for bid langsomt kom i tanke om gemte episoder, der så skulle sættes i den rigtige rækkefølge. I årevis havde jeg papir og pen på mig og griflede løs konstant og midt om natten sågar. Men da jeg først fik rigtigt hul, flød minderne frem. Mange ting husker jeg dog stadig ikke helt. Nogle ting er sikkert ikke helt sande, men er blevet virkelighed for mig indeni. Det er den virkelighed, jeg forsøger at beskrive, fordi det er den, der har formet mig. Jeg har valgt ikke at lave research på det. Alt kommer kun frem med den sammenstykning og med de tanker, jeg gjorde mig. Som en naturlig ting kom der også sange frem om den periode og/eller person, jeg skrev om i de enkelte afsnit. Sange researchede jeg dog på, så jeg kunne få skrevet den retmæssige kunstners navn på. Musikken og lyrikken i den bar mig frem, uanset hvad var den min trygge havn. Men det har været en kæmpe balance at få musikkens betydning med, uden at det tog overhånd og dermed irriterede læseren.

Bogen er udtryk for de følelser, jeg havde med den lille forståelse, jeg havde som barn og ung. Den er ikke nødvendigvis udtryk for min voksne mening alle steder. Jeg ønsker at skildre min naivitet og skrøbelighed. Men også min styrke og fornuft, der voksede igennem årene.

Det er vigtigt for mig at få fortalt min historie. Jeg tror og håber på, at den vil kunne hjælpe nogle mennesker. Den har hjulpet mig selv. Desuden tror jeg, den vil være interessant for mine pårørende. Heri medregner jeg bestemt også mine venner, der har stået mig meget bi. De betyder alverden for mig. De er grunden til det menneske, jeg er blevet, og at jeg er kommet igennem de oplevelser, jeg har haft gennem tiderne.

Med denne bog vil jeg også gerne beskrive, at børn elsker deres forældre mere end noget andet – uanset hvordan de behandles. Jeg vil så gerne, at vi alle husker på, hvilken magt vi har, når vi er sammen med andre – særligt børn. Vi har magten til at være noget for hinanden, men også magten til at nedbryde hinanden. Hvordan forvalter vi den magt?

Må du læse denne bog med dit hjertes ærlighed og styrke og med din visdom bruge den indsigt, du får!

Prince Charming og hans sjælefrænde|

Mor og far mødte hinanden, da mor var blevet sendt på en lejr for handicappede af mormor. Mor havde ikke fået ilt nok ved sin fødsel og har ikke kunnet gå uden støtte i al min tid. Hun gik nu nok lidt bedre, dengang hun var yngre. Mormor syntes, at det var passende for mor at være sammen med andre ligesindede på lejr. Det har hun sikkert fortrudt mange gange siden. Det var nemlig her, mor mødte far. Mor faldt på vej ned ad en trappe i en bus, og min militærnægter-far havde til opgave at hjælpe til. Det gjorde han fra det øjeblik på trappen. Mor og far faldt med et brag for hinanden. Men de måtte skilles efter lejren. Far ville ikke indlade sig med noget med mor, mens han arbejdede på lejren, som han senere forklarede mig. Kort tid efter stod far pludselig uden for mormors og morfars hjem i Roskilde - nogle timer fra hans hjemby Esbjerg. Mor har fortalt, at hun bare vidste, at trinene på trappen var hans. Hun havde fundet sin Prince Charming. Tingene gik hurtigt for de to sjælefrænder. De flyttede sammen, mor blev gravid, og de blev gift.

Kapitel 1|1972 - 1981

Jeg blev født en forårsdag i det år, hvor vi kom ind i EF og fik ny majestæt. Ovenikøbet en dronning. Passende start for fars lille prinsesse. Jeg var et rigtigt ønskebarn med lange, sorte krøller og store, brune øjne. Mælkebøtterne stod i fuldt flor. Jeg fik al den kærlighed og opmærksomhed, som alle børn har krav på. Far passede mig kærligt. Han var stolt af sin lille prinsesse Bredmose. Far var arbejdsløs elektriker og en rigtig hippie. Det var i de glade 70’ere, hvor far elskede at rocke til John Lennon. Far var, ligesom mor, mørk i øjne og hår og gylden i huden. De var smukke.

Da jeg blev født, boede far og mor i et højhus i en Esbjergensisk forstad. Jeg kan huske træk og susende lyde fra den lejlighed og en stor ribbe, der hang på væggen. Den ramme lugt af fjolletobak, mug og flydende stearin fra lysene, der var penetreret ned i gamle ølflasker, boede også hos os. Far løftede mig op til mor, når jeg skulle ammes. Så rokkede vi frem og tilbage i gyngestolen. Mor holdt rigtigt godt fast i mig, ellers ville jeg glide ned. Hendes stive ben hang ned og ud mod siderne. Jeg rutsjede derfor nemt ned ad mors skød. Så mor holdt godt fast på mig med sine hænder. Hendes lange hår kildede mig i ansigtet. Når jeg nøs eller gylpede, kom far og tørrede mig ren igen. Mor stod for at give mig næring. Far stod for alt det andet. Mor kunne ikke skifte mig, men hun truttede mig på maven og bed mig kærligt i min storetå. Far fumlede med sikkerhedsnålen i min stofble, når jeg skulle skiftes.

1973|Smerten skjules

Jeg lærte at gå, da jeg var omkring 1 år. Jeg kan svagt huske, at jeg græd og græd. Noget gjorde ondt. Far tog sparkedragten af mig. Måske klemte den mig. Jeg havde stadigvæk ondt. Mor lagde sine varme, smukke og bløde hænder på mit knæ. ”Så lille skat, så bliver det bedre”. Når hun sad der og kærligt holdt på mit knæ, mærkede jeg, hvordan varmen fra hendes hænder bredte sig ind i mit knæ. Smerten mindskedes, som vi sad der helt stille sammen. Hun lavede sommetider også et opkog af noget i den lille skæve kasserolle med de brune og orange blomster på. Det blev hældt i en pose, og nogle af mine stofbleer blev viklet om. Jeg lå ofte med den tunge pakning. Det gjorde også ondt. Tyngden var hård for min hofte, som jeg også havde smerter i. Faktisk gjorde alle mine led ondt, men det kunne jeg ikke forklare. Mor og far tog mig med ind til Esbjerg til lægen. Han havde høje stentrapper, som var svære at komme op ad. Far skulle hjælpe mor op, da hun ikke selv kunne gå. Så jeg blev nødt til at trække mig selv op trin for trin. Jeg kunne lige nå de lodrette ribber i gelænderet. Det gjorde ondt i det højre knæ. Det føltes stift og varmt. Jeg sagde ikke noget, selvom det gjorde ondt. Sygeplejersken holdt mig fast og tog blodprøve med en stor nål. Jeg skreg af nervøsitet, allerede da de spændte gummislangen om min tynde arm. ”Jeres datter har børneleddegigt”, sagde lægen. Derhjemme blev farmor sur på mor. ”Ja, man kan ikke forvente andet”, sagde farmor, som om mors hjerneblødning kunne have givet mig gigt.

Jeg fik mit knæ opereret, da jeg var få år gammel. I de efterfølgende år havde jeg ondt i alle mulige andre led også. I børnehaven fik jeg derfor altid lov til at sidde i trækvognen. Det var dejligt at komme på tur uden at have smerter af at gå. Men vognens dump gik igennem marv og ben på mig. Det gjorde også ondt. De andre børn blev sure på mig. ”Hvorfor må hun sidde der? Jeg vil også. Det er snyd. ” Jeg blev ked af det og nervøs. Hvordan skulle jeg agere for at ikke at føle mig udenfor? Jeg sagde ikke, at det gjorde ondt, eller at jeg blev ked af det. Jo mindre jeg sagde, jo mere ville jeg falde ind i mængden. Jeg sad stille og hørte musik sammen med far. John Lennon spillede for fulde gardiner.

1976|Prinsessen skal tilgive

Vi flyttede ud på landet i Tjæreborg, hvor jeg gik i børnehaveklasse og 1. klasse. Alt var nyt, men lugten af fjolletobak fulgte med. Vi boede i en nedlagt brugsforening. Lige ved den skønne Tjæreborg præst, der senere skulle blive så kendt for sin driftighed. Han burde nu også være blevet kendt for sit store hjerte. Når han inviterede alle områdets børn til fastelavnsfest, sørgede han altid særligt for mig. Et år gav min simple udklædning anledning til mobning. Jeg var klædt helt i sort og med en fedtmulemaske. Præsten kårede mig som den mest originale udklædning. Med et trylleslag gik jeg fra at være pinligt berørt til næsten at revne af stolthed. Der skal så lidt til.

Vores hjem stod i kæmpe kontrast til præstegården. Orange/brune, lave stofsofaer med træknopper og ru overflade, der rev lidt på mine bare ben. Træknopperne havde slid efter alle de bajere, der var blevet banket åbne på dem. De slidte pletter på armlæn, og hvor man sidder mest i sofaen, var dækkede af mors hjemmehæklede lapper. Stentøjslamper lyste dunkelt fra loftet, hvor de hang side om side med ruller af fluepapir, der var overfyldte med fluer. Fars hjemmerulleudstyr lå altid fremme med halvbrugte piberensere klar til genbrug. Far brugte den tynde, lange, skeagtige kniv i sin schweizerkniv til at rense pibe og sine nikotingule negle med. Han hørte hele tiden høj musik. Så sad han og trommede på halvfyldte vinkartoner og lightergasflasken. Far gik med sit lange brune hår og nussede om alle sine stiklinger i alle mulige størrelser ler- eller plastikpotter. Sommetider sad han og tegnede surrealistiske tegninger, mens han svingede håret tilbage. Så blev han sur, bandede og tog et elastik omkring det kraftige hår. Så fortsatte han igen. Han var helt opslugt. De tegninger gav så megen mening for ham, at han så det som den største bedrift at forsøge at forklare os andre uforstående om dem. ”Du er da også totalt idiot, mand”, udbrød han så vredt. ”Fyr en fed og chill, mand’”.

Far havde brune hundehvalpeøjne. Han børstede og vaskede møjsommeligt sit store hår, mens han fortalte mig, hvordan jeg skulle passe mit. Han kiggede på mig med sine sørgmodige øjne for at tjekke, at jeg redte håret ordentligt. Far hjalp mig. Så børstede han mig med den brune træbørste med de mange sorte pigge. Det gjorde ondt, når han børstede mit øre. Når jeg ikke stod stille, blev den lige vendt om, og jeg fik slag i bagdelen med den. Han skrubbede og skrubbede mit hår, når det skulle vaskes. Han holdt mig i et fast greb, når sæben skulle skylles ud. Jeg er stadig bange for at få vand i øjnene. Det sved i mine øjne, og jeg græd. ”Sikke noget pjat, det gør ikke spor ondt”, sagde far. Men jeg kunne jo mærke, at det gjorde ondt?! Far sagde, at jeg skulle holde mig ren og pæn. Især skulle jeg passe og pleje mit hår godt. For som han sagde: ”Hvis du er heldig, får du mit hår en dag, prinsesse. Ikk’ lille Sulejma-nuspus?!”. Jeg sad på toilettet og kiggede beundrende på ham, mens Vølunden centrifugerede ved siden af mig. Det var også derude på badeværelset, jeg første gang så far hulke utrøsteligt. Senere fandt jeg ud af, at det var, da John Lennon blev skudt.

Mor blev gravid. Det var året med "Kattejammerrock". Det var også det år, at Gustav Winckler havde et stort hit med "Gem et lille smil til det bliver gråvejr". Faktisk betegner det meget godt vores situation. Også mine følelser omkring min nye rolle. Jeg var meget stolt over, at jeg skulle være storesøster. Jeg skulle passe på min lillesøster/-bror som ingen anden. Jeg var så ivrig lige fra første færd. Jeg ville så gerne være en del af det hele. Da jeg ville støtte mor fra bilen og ind i huset, måtte jeg ikke. Far sagde: ”Nej prinsesse. Det er for farligt pga. babyen i mors mave”. Mærkeligt, de sagde ellers altid, at jeg var dygtig til at hjælpe. Da Katrine blev født i oktober, var jeg rævestolt. Jeg fortalte alle nede i børnehaven om hende. Og at hun var hvid i panden (pga. fostervandet).

Det gik ned ad bakke med mine forældres forhold. Mor og far så en dag filmen ”Kramer mod Kramer”. Jeg spurgte dem, om de nu også skulle skilles. ”Nej, lille skat. Vi diskuterer bare”. Far råbte meget mere ad mor. Hun fik flere tæsk end normalt. Jeg var ikke overbevist ved den forklaring med, at de bare diskuterede. Der var noget helt galt.

Jeg prøvede at hygge om Katrine og glemme, at mor og far skændtes. Jeg pludrede lystigt med hende, og hun kvitterede med at rykke mig i mit lange hår. ”Så lad da for fanden være med at stå med hele bærret nede i den unges vugge”, skreg far. For mig var det oplagt, at Katrine og jeg skulle holde sammen. Jeg ville gøre hvad som helst for hende. Mit storesøster-gen var helt oppe at ringe. Vi legede godt sammen, og mor var tålmodig med os. Det var far til gengæld ikke. Så fik jeg en flad, en endefuld eller blev rykket hårdt i eller skubbet. Da jeg ikke kunne tænde fyrfadslysene i støbejernslysestagen med hans lighter, blev han sur. Så var jeg uduelig. Han rakte vredt ud efter Zippoen, der lå på sin faste plads på sofabordet. Jeg vidste, at jeg skulle hurtigt væk og løb gennem stuen. Han kaldte arrigt på mig. Jeg blev nødt til at stoppe op og kigge hen på ham, så han ikke blev endnu mere sur. Lige der fløj lighteren igennem stuen, og jeg fik Zippoen lige i synet. Jeg har stadig ar i panden efter den tunge lighter. Far fik mig til at føle mig som et ubrugeligt barn. Ja, jeg gør altid alle sure. Jeg har ikke fortjent kærlighed.

Mor brugte et stort rullebord til at gå ved. Hun trak sine fødder efter sig, mens hun transporterede alt på bordet. Lige fra mad og til Katrine liggende i vuggen. Det rullebord var et hit – også for os. Da vi blev ældre, legede vi med det. Vi stak af med bordet og kørte hinanden rundt på det. Det var også genialt til at lege hule med. Så kunne man lægge et tæppe over øverste hylde og gemme sig under det på den nederste hylde. Mors gribesaks, der skulle samle ting op fra gulvet for hende, kunne man så lige stikke ud under tæppet og hente ting ind i hulen med. Vi fjollede lystigt rundt, når far var ude.

Huset i Allerup, Tjæreborg, var i to etager. Katrine og jeg havde hvert vores værelse ovenpå. Igen en kæmpe enorm trappe, der skulle forceres, uanset hvor ondt jeg havde. Her boede også en israelsk mand. Han og hans danske kæreste havde den ene ende af førstesalen. Mor og far havde soveværelse nedenunder. Katrine og jeg kom aldrig ned i deres soveværelse. Og det var selvfølgelig altid far, der kom op ad trapperne til os, når jeg havde tisset i sengen eller sådan noget. Katrine og jeg sneg os ofte hen i israelerens ende af førstesal. Han var så spændende. Der var mange farver og sjove lugte omkring ham. Nogle af hans aromaer var de samme, som omkring far. Hans kæreste havde langt, lyst hår og brusende, lange, farverige gevandter og bare tæer i Jesussandaler. Det par var spændende at iagttage. Så vi sneg os tit rundt der. En dag kom de pludselig tilbage, mens vi udforskede deres stue. Vi krøb om bag de kæmpe store højtalere, der stod på gulvet. Det var besværligt for mig at komme op og ned fra gulvet. Jeg kunne derfor ikke nå at hive mig op fra gulvet, inden de trådte ind. Vi ville bare nå at gemme os, inden de kom ind og så os. Vi så til gengæld dem. De havde vilde voksenlege under sofabordet på det farvede, langhårede kelimtæppe efter at have bappet på en slange, der sad ned i et syltetøjsglas med masser af røg og sjov lugt. Det glas havde far også sommetider. Det var nok sådan en voksenting, de skulle bruge, inden de kunne lege og fjolle.

Mor og far var stolte af, at vi boede i kollektiv - særligt med en ikke-dansker. Mor og far viste gerne, at man skulle have sympati med sine medmennesker. Og fremmedarbejder var et fyord hjemme hos os. Her var fyldt af farvestrålende mennesker på alle måder med skuespillere, forfattere og så gæstearbejderne. Vores dagligdag var fyldt med batik, velour og hjemmestrik. Der var dekoreret med blankskinnende badges med kvindesymboler, ”We vote no to apartheid” og ”Make peace not war”. Særligt husker jeg en gul og rød ”Make peace not war” plakat. Den hang lige over sengen, jeg røg ned på, en dag jeg fik særligt mange tæsk.

Vi holdt også ferier sammen med israeler/dansker-parret. Det var praktisk, når vi tog i Legoland sammen. Så kunne far skubbe kørestolen med mor, der havde Katrine eller mig på skødet. Så sad jeg der og rakte tunge af alle de folk, der gloede helt vildt efter os; en broget hippieflok med en kvinde med handicap og en gæstearbejder i midten. Den anden af os piger sad i klapvogn, som vennerne skubbede. Så kunne de også skiftes til at tage med os op og prøve ting, og far kunne blive tilbage med mor.

Når de voksne så skulle ind og have en øl, skulle mor ud af kørestolen. Dørene var altid for smalle til at få bakset den klodsede kørestol igennem. På turene med vennerne lavede mor sjov: ”Se her, Tina”, og så rejste hun sig anstrengt og dramatisk op, mens far råbte højt: ”Wow, min kone kan gå. Det er fandeme da et mirakel, mand - ved højlys dag! ”. Så var mor og far færdige af grin. Jeg grinede også. Det var så dejligt afslappende at være i Legoland.

Mors og fars humør svingede. Sommetider kunne jeg høre, de havde det sjovt i soveværelset. Andre gange kunne far pludselig fare op over noget, jeg ikke forstod. Mor slæbte sig knirkende af sted efter ham med sit rullebord. Hvis hun ikke fik ham i godt humør igen, blev også hun sur og tvær. Men mere på den indelukkede måde. Vi gik alle på listesko. Ingen vovede at gøre far sur.

Der var så mange følelser, jeg ikke forstod. Jeg sprang op ved pludselige lyde, præcis som mor gjorde. Jeg blev arrig som far eller bange som mor. Jeg troede, at jeg måske havde en tvilling et sted, der kunne få mit puslespil til at gå op. Der var hele tiden en følelse af, at der manglede noget. Hvad var det, jeg ikke forstod? Hvorfor blev far pludselig så gal, når han sad stille og roligt med noget? Mor blev bange. Når hun forsøgte at spørge far, hvad der var galt, så fik hun en på lampen.

Når far var sur, kunne jeg gøre ham god igen. Så fik jeg ham til at grine med en sjov kommentar, eller jeg tog med ham på druk. Hvis far ikke gad hjælpe mor, gav jeg hende en hånd. Når mor ikke sørgede for far, bad jeg hende ”rubbe neglene”. Jeg trøstede hende og prøvede at sørge for, de ikke nåede at blive uvenner. Det var mit fokus dag og nat.

Jeg ville så gerne finde svarene på alting. Jeg undrede mig over alt det omkring mig. Alting føltes levende. Men der var ingen omkring mig, der nævnte det. Der var ingen voksen, jeg kunne spørge til råds om noget. Så jeg sagde ikke noget. På nær én gang, hvor jeg fik svaret en voksen: ”Nej, jeg vil ikke tage bamse med mig lige nu, for han har ondt”. Jeg troede fuldt og fast på, at bamser havde følelser. Jeg kastede mig ud i undersøgelsen af tingene. Jeg åbnede fugleburet bare for at se, hvordan fuglen ville klare sig i kampen med katten. Jeg må have været omkring de 5 år. Far blev meget vred. Det er stadig et grumt billede i min hukommelse. Både af hvor voldsomt arrig far blev, der nok også slog mig der, men også billedet af, hvordan fuglen kæmpede, skreg og kradsede i kattens mund. Jeg er stadig hundeangst for fugle og katte.

Jeg husker ikke alle slagene nøjagtigt. Men engang som helt lille, da jeg lå og græd om natten, husker jeg. Far kom og smed mig ind i væggen i frustration. Min venstre side røg ind i væggen, og jeg faldt ned på sengen så kraftigt, at madrassen gav mig en lufttur op igen. Min venstre arm kan stadig ikke strækkes eller bøjes helt efter det slag. Hvorfor slog far mig, når jeg hele tiden var så sød som overhovedet muligt? Det var nu slet ikke slagene, der var det værste, men derimod tiden imellem. Der var frygtelig stille. Så gik jeg bange rundt med en knugende forventning om, at nu gik det galt igen. Bare jeg nu kunne være sød nok. Så listede jeg omkring og prøvede at gøre alle tilfredse. Det var sindssygt hårdt, fordi jeg brugte så megen tid og ressourcer på det. Slagene var hurtigt overstået. Smerten bagefter varede også kortere tid end den konstante smerte af ikke at kunne stille alle tilfredse. Far bankede mor og satte mig pænt ind på mit værelse, hvor jeg stille sad og vuggede frem og tilbage, mens jeg sang brudstykker af en godnatsang, der blev sunget i min fjerne barndom: ”Sov sødt lille Jumbo, og visselul, nu bliver skoven så dunkel … Du bad mig fortælle et eventyr - nu sover du sødt allerede”¹

Far blev så ked af det, når han kom til at slå. ”Undskyld Prinsesse, jeg ville ikke gøre dig ked af det. Jeg blev bare så gal på mor, fordi hun aldrig forstår mig. Du må ikke være bange”. Far elskede mig, men blev bare så frustreret over os. Jeg måtte hurtigt tilgive ham, hvis jeg fortsat skulle have kærlighed fra det eneste menneske, jeg vidste med sikkerhed elskede mig – trods alt. Jeg måtte være en god pige og holde lav profil. Jeg ville hjælpe far, så han kunne se, at jeg havde værdi.

Kernefamilien|

Min bedste veninde Clara boede i en gammel skole på den anden side af hvedemarken. Jeg elskede at besøge dem. Der skete altid noget, men på den gode måde. De legede med deres forældre. De tegnede eller læste bøger. De klædte sig ud eller legede gemmeleg i den kæmpe bygning. Lige meget hvor man gemte sig henne, så var der legetøj eller andre kreative ting mellem plakater med knytnæver og fredsduer. Jeg elskede at lade, som om jeg var et barn der. For der var mit ubekymrede frirum til at lade som om. Særligt husker jeg en fødselsdagsfest, Clara havde i den gamle skoles gymnastiksal. Her var vi alle klædt ud som pirater. Vi svingede os gennem den store sal i gamle reb, der stadig nærmest emmede af svedige teenagere. Når vi hoppede af på den anden side, kom vi hen til baren. Her var gamle vinflasker fyldt med saftevand, som hendes udklædte pirat-lillebror langede over disken. Når vi svingede over på den anden side, kunne vi få alt det mad, vi ville. Det var den mest fantastiske fest.

Det var et skønt, varmt kollektiv, hvor Clara boede med sin lillesøster Sine, far, mor og bl.a. et andet par. Det andet par havde ingen børn. Men det fik de. For på et tidspunkt byttede de to par mand og kone, og min veninde fik derved to halvsøskende. Jeg husker bedst halvlillebroren; Steen Langstrømpe. Det kaldte vi ham, fordi han altid gik rundt med strømperne hevet så meget af, at han var ved at snuble i dem. De fortsatte alle med at bo sammen, men byttede blot værelser i takt med, at de byttede partnere. De voksne var lærere, pædagoger og forfattere, og jeg tror, min venindes fars forfatterskab var det første, der inspirerede mor til at skrive. Han havde udgivet flere bøger. Mor blev inspireret og fik udgivet nogle meget personlige digtsamlinger til fars store vrede. Der var igen en god grund for far til at tæske mor. Far gik hjemme og hjalp mor og passede os. Indimellem kørte han varer ud og fik så selv nogle varer med hjem for det. Det gjorde han, til jeg var omkring 8 år. Pengene var små, og humøret skidt. Så begyndte far at drikke. Han hørte stemmer fra de mest mærkelige steder. Engang løb han rundt og pakkede, fordi radioen sagde, at rummændene ville lande og snart tage os med, hvilket han forklarede helt manisk og med vilde øjne. Radioen var slukket. ”Slap nu af, Ole”, sagde mor. Selvom jeg ikke var mere end omkring de 7 år, forstod jeg, at der var noget helt galt. Jeg grejede også, at far passede på os på sin egen særlige måde.

Mens vi boede på landet, fik jeg min første kæreste. Anders kom sommetider på besøg inde ved sin bedstemor ved siden af. Så mødtes vi i den skovede have, der var mellem husene. Sommetider havde han lækkerier med ud til mig. En dag havde han snuppet en pakke lagkagebunde, som vi guffede i os. Men Anders og jeg blev uvenner, fordi han ville pille ved mig. Han ville kysse mig, og så prøvede han at rive i mine bukser.

Det var også allerede her, at jeg lærte at glemme, hvad jeg oplevede. Og så lærte jeg om de forskellige slags hash. Far lærte mig, hvordan man kunne lugte sig frem til kvaliteten. Jeg har altid haft en enormt god lugtesans. Jeg fik lært at lave en joint og kendte forskellene på de forskellige typer. Det stoppede efter, at børnehaven opdagede mig smuldre mit rugbrød og riste det over madpakkens sølvpapir, sniffe til det og forklare hvilken slags hash, jeg ristede. Jeg kan lugte hash og øl på meget lang afstand. Det er en praktisk evne at have.

Noget musik gjorde far glad, kunne jeg se. Så jeg fandt de lp-plader frem, der gjorde ham i bedre humør, når han råbte og slog. Så var jeg en sød pige. ”Du har s’gu’ go’ smag efter din gamle far, Prinsesse”, sagde han. Så satte han den lille arm på den plade, jeg lagde på. Jeg undgik på den måde mange tæsk, når han var sur. Så sad jeg bare der helt stille og betragtede ham. Så skiftede det hele pludseligt igen. Mor sad henne i hjørnet og kiggede tankefuldt på far, mens den deprimerende musik spillede. ”Don't you ever, don't you ever. Stop being dandy, showing me you're handsome. Prince Charming” ² Så satte han Pink Floyd på og sad og stirrede tomt ud i luften, mens han sad og rokkede frem og tilbage. Sommetider skruede han højt op for musikken. Så kunne jeg ikke altid høre, at han var ved at give mor tæsk. Mor og far hørte meget musik. Her startede også min interesse for at bruge musikken til at drømme mig væk.

Far tæskede mor og lovede dernæst guld og grønne skove. Far elskede sine make-up-knald, som han sagde, mens han tog mor på brysterne. Jeg forstod det bare ikke. Hvorfor og hvordan kunne hun bare lade ham fortsætte? Jeg kunne jo se bitterheden i hendes dunkle øjne. Jeg følte mig splittet. Vi havde gjort far ked af det. Derfor blev han arrig. Men mor blev også ked af det, og hende kunne jeg jo ikke beskytte. Mor var forsvarsløs og manglede nogen til at beskytte sig. Skulle det være mig? Jeg blev bange over al den aggressivitet, men troede samtidig, at sådan var det nok bare. Jeg fór op ved høje lyde, lagde mærke til alt, der foregik, havde altid den lille røde kuffert pakket og klar, hvis vi måtte rykke ud hurtigt. En dag, da vi måtte flygte, sagde jeg: ”Mor, du skal ikke være ked af det. Du skal ikke tænke på noget. Jeg har også pakket din tandbørste. Vi skal af sted sammen os tre, ikk’?! Mig og dig og Katrine? ” Jeg ville hele tiden sikre mig, at hun havde lyst til at tage mig med. Nu var det jo mig, der for længst havde regnet ud, at vi en dag skulle hurtigt af sted. Jeg havde pakket. Så kunne hun nok ikke få sig til andet end at tage mig med. Men hun tog fortsat af sted uden mig. Jeg var ikke lige så sød som Katrine. Så kun Katrine kom med på krisecenter. Jeg var en slem pige, der holdt med far. Jeg var skuffet over mig selv; hvorfor kunne jeg ikke være sød nok? Samtidig var jeg også sur på mor. Hun burde sørge for, at vi blev sammen.

Der var jo kun dig|

En dag skulle Vølunden repareres, og far havde sagt, at når reparatøren kom, kunne jeg ikke komme på toilettet. Så han bad mig om at få tisset af inden. Men jeg skulle ikke tisse. Ikke før reparatøren kom i hvert fald. Jeg stod inde på mit værelse og trippede. Jeg turde ikke sige, at jeg skulle på toilettet, så jeg lyttede bare efter, hvornår der var ledigt. Som man nok kunne gætte, kunne jeg jo altså ikke holde mig. Det endte med, at jeg strækslagen krøb ind under mit skrivebord, hvor jeg op ad væggen tissede og sked i stride strømme. Jeg var skrækslagen for, hvad far ville sige og kunne slet ikke holde inde på noget. Hvad der helt nøjagtigt skete derefter, husker jeg ikke tydeligt. Jeg husker blot lugten, min frygt for far, og at han blev vildt aggressiv over mit fejltrin og tog ud på druk … igen.

Når far kom hjem, så skulle maden stå klar på bordet – uanset hvornår han kom. Sommetider virkede mors indre ur ikke. Så hun regnede ikke ud, hvornår far kom hjem. Så var helvede løs. ”Din uduelige kælling. Du kan da for helvede ikke bare sørge for, at jeg får noget mad i det mindste! ”. Vi skulle helst alle sidde og spise sammen med ham. Og der skulle spises op. Uanset om det var tidspunkter, man ikke lige normalt sad og spiste. Frikadellerne kunne jeg få ned, men ikke sovsen. Jeg husker tydeligt, hvordan det hele vendte sig i mig, da jeg forsøgte at spise den. Til sidst kastede jeg op, mens far blev ved med at proppe mig med den afskyelige sovs; ”Spis min gris, i morgen skal du slagtes”. Nej, hvor blev han sur. Til sidst opgav hans sit forehavende og smed kasserollen op ad væggen. Jeg husker stadig lyden, da den faldt til jorden. Og hvordan den tykke hvide sovs med gulerødder og ærter løb ned ad væggen. Det var dengang, jeg ikke var sød ved far. Åh, jeg fortrød. Jeg kunne med al tydelighed mærke og se, hvor ked af det, han blev. ”Tænk på de sultne børn i Afrika”, skreg han, når jeg nægtede at spise. Han skræmte mig, men det var til gengæld ham, der viste mig kærlighed og næstekærlighed. Ikke med leg eller blot hyggelæsning. Jeg kan faktisk ikke huske én eneste gang, jeg har fået læst en historie. Jeg kan heller ikke huske, at jeg overhovedet havde bøger. Jeg husker til gengæld én gang, jeg legede med far. Eller rettere han legede selv med den drage, han havde købt til mig. Mor trøstede heller aldrig. Hun viste mig aldrig nogen former for opmærksomhed. Jeg var faktisk kun sammen med far. Jeg havde intet forhold til mor. Måske var det derfor, at mor ikke elskede mig, som far gjorde? Far viste mig til gengæld opmærksomhed hele tiden. Han tog ikke nogen steder uden mig. Han blev min helt.

Far nussede om dyrene. Han byggede et kæmpe fuglebur op ad væggen i stuen ud mod terrassen. Det var lavet, så fuglene kunne være både inde og ude. Det var rigtigt fint lavet, og far brugte lang tid på at bygge det og hygge om fuglene eller kæle med katten. Far kunne så finde på at tage mig op på armen, så vi sammen forsigtigt og stille kunne kigge ind til dem. Jeg sad så tæt ind til ham, at jeg kunne lugte den søde tobaksånde. ”Va’ ’r ’et, far? ”. ”Ærter? Det er sådan nogle runde nogle, man spiser”, spøgte han som svar. Han svarede tålmodigt på alle mine spørgsmål, når jeg bare lige lod ham få sin lille joke først. Så fortalte han om de forskellige racer og om fugleungerne, der kom til verden. Det var også ham, der lærte mig ord som rygeklump, vandgobler, good shit, på klods og god bønne. Han var så glad for planter. Der var enormt mange kæmpe palmer hjemme hos os. Og så var der dem, der fik allermest opmærksomhed. Det var alle de små, takkede planter, han selv fremdyrkede med meget nænsom hånd. Dem skulle vi passe særligt på, for de var mange penge værd. Vi fik alle en røffel, hvis vi ikke passede på, om vi var voksne, børn eller dyr. ”For fanden kat, kom så ud derfra. For helvede da også! ”. Han dyrkede mange forskellige slags hash, som han lystigt forklarede mig alt om.

Far tog mig med ud at samle hyben eller rosenblade, som han lavede syltetøj af. Eller vi samlede manna, som blev kogt til en tyk grød. ”Ske hvad der vil. En ske skal der til”. Og så fik vi rørt rosiner i. Vi havde helt sikkert også selv en hybenbusk. For Katrine faldt engang ud af vinduet og ned i den. Hun var baby, hun havde kun en ble på. Jeg må så have været omkring 5 år. Jeg fik at vide, at jeg skulle holde øje med hende, da hun kravlede rundt i vindueskarmen. Vinduet var åbent. Jeg glemte nok at holde øje, og hun faldt udover og dumpede lige ned i busken. Hun skreg som en gris stukket af tornene. Hold nu op, hvor fik jeg megen ballade. Far var også den, der ordnede alting derhjemme. Mor kunne ikke gøre de praktiske ting. Så far stod for reparation af diverse ting derhjemme og rengøring. Det var vist kun, når han lige syntes, han kunne magte det. Jeg husker slet ikke, at der blev gjort rent. Skruen på Katrines kommode sad længe og manglede at få skuffeknop på. Jeg husker så tydeligt den skrue, fordi det var den, der lavede hul i mors hoved. Det var dengang, mor igen var helt umulig. Far skubbede hende, da vi skulle på druk, og så faldt hun stiv og hjælpeløs med et ordentligt rabalder ind på skruen. Der lå hun så og blødte, da vi tog af sted – far og jeg. Han fik mig til at føle, at vi hørte sammen. Altid. Uanset hvad, så forstod vi to hinanden, sagde far. Jeg åd alt råt. Mor var sat skakmat, og far og jeg vandt igen en tur ud i det fri.

Alle mine forældres badges ”make love not war”, ”nej tak til atomkraft” og lign. symboliserede også en altomfavnende åbenhed for alt fremmed og kultiveret på den afslappede måde. Blandt deres store omgangskreds talte folk af alle mulige nationaliteter, vagabonder, hippier, pushere, forfattere, stamkunder fra det lokale værtshus, den faste luder, ø-lejrfolk, gadesangere, omrejsende musikanter og dværgen, der var min bedste legekammerat. Han var på min højde og kunne nogle sjove tricks. Han var et hit at lege med. Han var fin underholdning. Det var også mange af de faste folk på værtshuset. De kunne trylle og sige sjove lyde. Det gjorde de lystigt, mens far havde sine egne lege med hende damen ”med de gode patter, Prinsesse”, der havde et lille værelse oven på værtshuset. Vi var også selv på ø-lejr på Rømø. Her boede kvinderne og mændene i hver sin lejr. Det gav mor og far nogle udfordringer, da mor jo ikke kunne klare sig uden hjælp. Så far sneg sig ind imellem over og hjalp mor, når hun skulle på toilet og lignende. Børnene boede så lidt i det ene og det andet telt. Det var tilbage i de glade 70’ere med ligestilling og nøgenhed. Hjemmehæklede huer men til gengæld ikke noget tøj på kroppen. Egentlig var det praktisk, at de gik uden tøj. Ofte kunne jeg ellers ikke kende forskel på mænd og kvinder. Alle havde samme frisure med langt løshængende hår med midterskilning. Nogle af mors og fars venner rejste rundt som musikanter. Når de så optrådte, var jeg med dem på scenen. I bar numse og T-shirt skrålede jeg med: ”Køb bananer, køb bananer her hos miiiig” og mange andre. Indimellem kom Ove Bager med sin rytmestang med bækkener og high heads på. Han så sjov ud med sit store lange skæg. Andre af deres venner spillede i et band, der parodierede ”The Muppets”. De var rigtigt sjove og barnagtige. Skønt!

En dag fik jeg en barnemodeltjans. Det havde jeg i en lang periode med alle mulige fotoopgaver. Det var sjovt. Vi skulle klædes ud som indianere siddende i en kæmpe sandgrav eller lege børn i en børnehave. Alle billeder blev brugt til reklamer for Bundgaard Sko. Reklamebureauet var ejet af forældrene til Anders fra min børnehave. Det møde blev mit første møde med en anden virkelighed, og Anders blev min lille kæreste. Jeg var meget stolt af den modelopgave. Far fortalte vidt og bredt om det, hans ”smukke datter” fik lavet af billeder. Og så snakkede han meget om de gode penge. De skulle gemmes, til jeg blev stor, sagde han. Det blev jeg så – i en meget tidlig alder. Da jeg var 8-9 år, gik han pludselig på druk for alle mine penge.

Så elsk mig dog|

Far benyttede sig af mange undskyldninger for at gå på druk eller for at syre sig til en anden verden. Når det var pga. mig, han tog af sted, havde jeg enormt dårlig samvittighed over for mor, der så sad alene tilbage med Katrine. Så sad mor og kyssede og kælede Katrine. Hun holdt Katrine tæt ind til sig, mens far og jeg forsvandt ud i frirummet. Det var ikke bare mor, jeg havde et fremmed forhold til, men også min søster. Det var, som om jeg ikke rigtigt kendte dem eller vidste, hvem jeg selv var - eller rettere - skulle være i forholdet til dem. Jeg vidste bare nogenlunde, hvordan far gerne ville have, jeg skulle opføre mig. Han udtrykte da i det mindste tingene til forskel for mor, der aldrig sagde noget til mig. Jeg vidste blot med al tydelighed, at jeg kun kunne regne med min egen styrke og støtte. Så genvordighederne med gigten, der gjorde ondt og gjorde mine led noget stive til tider, syntes så ubetydelige.

Hvor ville jeg dog også gerne være blevet hjemme ved mor, så jeg kunne hjælpe hende. Jeg misundte Katrine, at hun altid blev ladt i fred. Far tog altid mig med. ”Kom så, Prinsesse, vi gider ikke være hjemme ved den uduelige kælling! ”. Far og jeg mod hele den verden, der ville ham ondt.

Uduelig var åbenbart det, mor også var, når hun ikke kunne få Katrine ”skrigeungen til at holde op med al den fandens larm”. Det lød logisk, at man vælger ikke at være sammen med uduelige mennesker. Det var nok bedre at følge med far i stedet for at blive hjemme ved mor, der alligevel ikke duede til noget. Så jeg fortalte også tit uduelige mor, hvad VI syntes om hende. Desværre sagde jeg det nok tit, når hun var allermest nede. Det fortryder jeg stadig bitterligt. Som f.eks. den skrækkelig dag, hvor far havde smadret alt i huset. Han gik helt amok over et eller andet. Han havde smidt digtsamlingerne, mor havde skrevet i affaldssækken og hældt rødbedesaft over. Der lå bl.a. mors digt om Prince Charming: ”You know - prince charming – the one – who have everything – I want from a man – I wish, he will take a break from his life – and hold me in his arms – between today and tomorrow – you see – I wish not to be catch – but set free by love”.

Og mor satte sig selv fri, mens den blodrøde væske trængte igennem den store papirsæk ud på ukrudtet mellem havefliserne. Entredørene lå i splinter, og naboerne kom og kiggede forarget på os. Gad vide, om naboerne var grunden til, at far ikke slæbte mig med, da han skred? Eller måske var jeg ikke sød og god nok til at elske længere? Vi stod udenfor, og jeg husker endnu med undren, at mor gik gennem glasskårene i entredørene uden hjælp. Mor kunne pludselig gå og helt rank og stærkt. Jeg havde jo netop også ønsket det for hende. ”When you wish upon a star, … , Anything your heart desires, Will come to you”³ Det føltes meget mere sikkert mellem de gloende folk udenfor end i kaosset indendørs. Så jeg fulgte med ud til offentligt skue. Ingen naboer sagde eller gjorde noget. De gloede bare. Politiet kom, og vi kom på krisecenter. Far var nu ladt helt alene. Gad vide, hvad han følte? Mon han var ked af det? Savnede han mig? Nu kunne jeg ikke trøste ham. Hvem ville hjælpe ham? Var han sur på mig, fordi jeg havde forladt ham? Kom jeg nogensinde til at se ham igen? Han var min familie, og nu skulle jeg være sammen med mor og Katrine. Men mor elskede jo kun Katrine. Jeg havde ikke været sød nok over for hende. Ville eller kunne hun tage sig af mig? Hvem skulle så tage sig af mig?

Alle må have vidst, hvad der foregik hjemme hos os. Vi flygtede tit på krisecenter, og engang var vi hjemme hos en fra min klasse. Der boede vi, indtil far hentede os hjem. Mor prøvede også at finde trøst ved farmor, der boede tæt på. Men farmor kunne ikke tro, at hendes lille Ole var sådan, som mor beskrev. Hvis han var lidt hidsig indimellem, var det jo nok, fordi mor var så besværlig, nu hun ikke kunne gå eller noget selv, sagde farmor. Tit kom jeg også ud til onkel Peter og hans mand Henrik, som jeg i øvrigt også kaldte min onkel. Her fik jeg lidt fred og normal dagligdag ind under huden. Jeg elskede dem begge højt. Her var der nogle voksne, der gjorde noget for at gøre mig godt. Det var så hyggeligt at være hos dem alene. Jeg lavede mad sammen med min ene onkel, mens den anden dækkede bord. De hjalp hinanden og skændtes aldrig. De gjorde alt for at give mig masser af kærlighed. De arbejdede i stormagasinet Anva. Katrine og jeg fik masser af tøj derfra og var altid smarte i Anvas udgåede modeller. Dét at sove hos dem, midt imellem dem, var det tætteste, jeg kom på almindelig familieliv. De trøstede mig, legede med mig og forventede intet tilbage. Så var jeg barn og samlede kræfter til, at jeg igen skulle være den lille voksne derhjemme.

Dronningen danser|

Jeg hadede, når vi skulle på krisecenter. Damerne der var altid så anstrengende. De prøvede så hårdt at blive venner med mig. Jeg gad ikke være venner med dem. Jeg gad ikke fortælle dem om noget. Jeg ville bare hjem til far. Han var så ked af det og havde brug for mig. Det var mærkeligt ikke at være sammen med ham. Jeg var normalvis altid med. Nu havde mor bare taget mig væk fra far. En mor, jeg slet ikke kendte, og som hele tiden puslede om Katrine.

Far havde nu ikke glemt os. Han kom gerne og lavede ballade udenfor. Jeg havde sådan en underlig følelse af at være skræmt og stolt på samme tid. Jeg havde altid på fornemmelsen, når han ville komme. Jeg var skræmt over, hvad der nu skulle ske. Samtidig var jeg stolt over, at far kom og befriede mig fra dette kolde sted. Far var min helt! Far ville altid være sammen med mig. Han ville aldrig lade mig være alene. Han var stolt af mig. Jeg var hans lille prinsesse. Der var ikke nogen anden, der gav mig den opmærksomhed. Måske lige bortset fra farmor. Hun nynnede lystigt til ABBA, mens hun lavede sin rabarbergrød helt fra bunden. Jeg kunne gå i hendes have og hjælpe hende og farfar i timevis. Enten hyggede vi i Smedebo i Blåvand, hvor man sommetider kunne gå helt ud til en ø, fordi vandet var helt væk. Så gik vi der – farmor og jeg dybt koncentrerede om at finde små brunrøde sten, som farmor havde i mange smykker. Smedebo var huset, farfar havde lavet, og hvortil farmor havde indkøbt det brune toiletpapir, der kradsede i numsen, eller vi ordnede deres store have hjemme i Esbjerg. Så tog jeg en pause på deres gyngesofa. Nøj, hvor var det skønt at gynge på den. Jeg kunne her gynge uden at få benene i klemme, som jeg ellers gjorde ved almindelige gynger. Det gjorde heller ikke ondt at sidde i den som ved andre gynger, hvor sæder skar i mine ben, og reb eller kæder gjorde mine hænder så ømme, at jeg ikke kunne bruge dem lang tid efter en svingtur. Bare ligge der og slappe af. Jeg sov inde ved farmor i hendes seng om natten, og farfar skulle så sove i gæsteværelset. Vi læste eventyr. Hans og Grethe, Hans og Bønnestagen. Forunderlige verden med det der godnatlæsning hjemme hos farmor.

Engang imellem måtte jeg gå ind til farfar på gæsteværelset. Så sad jeg der og spillede keyboard med ham, eller vi så lidt fjernsyn; naturprogrammer eller nyheder sammen, mens farmor lavede mad. En dag besøgte farmor os på krisecenter. Katrine og jeg legede på legepladsen i gården. Jeg sad på en gynge, og Katrine var oppe i klatrehuset. Hvor var det træls at sidde der og se på hende og de andre lege. Jeg kunne umuligt komme op i det klatrestativ eller huset. Mor sagde, at farmor havde været så sød at spørge, om hun ikke skulle tage mig med hjem. Mon hun havde glemt, at jeg havde en søster, der var oppe i klatrehuset. Måske skulle kun jeg med, fordi hun syntes, det var synd, at jeg ikke kunne klatre deroppe pga. mine ben. Farmor beroligede mor og sagde, at far ikke ville få mig at se. Det hele skulle nok gå. Jeg var glad. Nu skulle jeg ud fra det fængsel, hvor alting var djævelsk stille, uden følelser, omklamrende og unormalt.

Hjemme ved farmor satte jeg mig til at lege. Jeg fik lov til at lege med alt det Lego, der var ude i farmors entréskab. Det var alt det, far og hans to brødre havde leget med som små. Pludselig stod far der, og jeg forstod hvilken overraskelse, det var, farmor havde sagt, hun havde til mig.

Far tog mig med hjem. Han ringede til mor på krisecenteret og truede hende til at komme hjem. Jeg var også ked af det. Jeg følte mig meget forladt og ville bare have den møgkælling hjem. Jeg forstod ikke, hvordan hun kunne blive der sammen med Katrine og så bare lade mig være alene med far. En familie skal da være sammen. Det sagde far selv. Hun hørte ikke til der men sammen med os. Hvorfor forstod hun ikke, at far og jeg var kede af det? Far var klar over, at han ikke nemt kunne få hende hjem. Så han brugte andre metoder. Han bad mig tale med hende. Atter engang gjorde jeg noget over for mor, som jeg stadig fortryder bittert. Jeg skulle sige, at han stod og truede mig med en kniv, og hun skulle komme hjem. Hun kom igen samme aften. Farmor så jeg ikke noget til længe efter det. Bare jeg dog havde kunnet klatre i det klatrehus.

Fortvivlende bøn|

Det hele fortsatte i den vante gænge inden for vores fire vægge. Tingene var igen normale, og som de nok skulle være. Vi tog på druk - far og jeg. Jeg var lykkelig for, at han ville have mig med. Jeg var bare ikke så glad for at sidde bag på hans cykel, mens han slingrede ind og ud mellem bilerne på den store vej. Jeg var bange for at få mine ben ind i egerne, og det gjorde så ondt at sidde på den bare bagagebærer. Jo mere ondt det gjorde, desto sværere var det for mig at holde mine stive ben væk fra de snurrende hjul. Jeg sagde ikke noget. Far ville have mig med.

Alt var også glemt, når vi nåede frem til værtshuset. ”Entré my lady”, sagde han, når han viste mig vej ind på den dunkle beværtning. Han viste mig stolt frem; ”Det er min smukke lille prinsesse”, sagde han. Alle kom og underholdt mig. Jeg mødte mange sjove typer, der gerne ville lege med mig. Nogle kunne få deres tommelfinger til at forsvinde for en stund. Jeg måtte drikke alle de Cocio-mælk, jeg ville have. ”Skål i skuret, Skipper”, sagde far og hældte den ene øl efter den anden lige ned i løgneren. Så jeg fik en Cocio at skåle med, hver gang far fik en øl. Han lukkede dem op og poppede dem bagefter, som han gjorde med sine egne øl. Han satte den slidte øloplukker på kapslen, til den hoppede af og sin tommelfinger ned i flaskehalsen, til den sagde en lille poplyd. Det blev til mange Cocio. Der gik mange år efter dette, hvor jeg kastede op af bare at lugte til Cocio. De eneste, jeg ikke måtte være så meget sammen med, var nogle damer far kendte forskellige steder. De kom hen og beundrede mig og gav mig et lille smykke, et sjal eller en hat, som vi senere gav til mor, da vi var hjemme igen. Mor fik mange gaver, når vi havde været oppe at besøge fars veninder. Jeg synes, det var lidt snyd. For jeg kunne ikke forstå, hvorfor han forsvandt ind i deres soveværelse oven på eller ved siden af værtshuset, og jeg skulle være en dygtig pige og blive på værtshuset. Hvorfor kunne det ikke hele tiden bare være far, der poppede mine Cocioer? Og hvorfor fik uduelige mor gaver? Jeg skulle i det hele taget altid være dygtig og ikke sige, hvor vi havde været og heller ikke, at jeg havde været alene. Mor vidste garanteret altid, at vi havde været på værtshus. Hun ville måske have været helt lettet ved at vide, at jeg netop var alene med folk, der passede bedre på mig end far. Sommetider ringede hun også derned, og bartenderen sagde altid, at far ikke var der.

Det var vigtigt for mig at være en dygtig pige. Far var nok skuffet over mig, fordi jeg havde fået gigt. Farmor sagde jo, at det måtte være mors skyld, at jeg også havde nogle problemer med mine ben. Mor forklarede igen, at det ikke var det samme, og at hendes ikke var arveligt. Jeg havde fået gigt, da jeg var omkring halvanden, og det havde ikke noget med hendes handicap at gøre. Uduelige mor vidste jo nok ikke ligeså meget som farmor og min helt - min far. Det var min skyld, at de skændtes. Jeg sad tit og bad til Gud inde på mit værelse, når far og mor ikke larmede mere. Så trak jeg mit lille skindtæppe frem og sad på det midt på gulvet. Det var stift og lugtede ikke særlig godt. Jeg havde også set nogle af fars og mors venner, der bukkede sig ærbødigt ned og kyssede tæppet, de sad på. Så det måtte jeg også hellere gøre. Jeg bad til Gud, at han måtte gøre mig rask meget snart, eller i hvert fald bare mor. Hvis bare mor var rask, så blev livet sikkert lidt lettere for far. Det gjorde ikke så meget, hvis jeg ikke blev rask. Det var ikke det største problem i mit liv, at jeg selv havde ondt. Mor sagde, at så havde jeg nogle andre kvaliteter i stedet for, men hun uddybede ikke, hvad det mon kunne være. Jeg valgte at tro på styrken inden i mig selv. Jeg blev nødt til at beskytte mig selv. Der var ikke nogen, jeg kunne stole på. Jeg aner ikke, hvor min stærke tro inden i mig selv, og min viden om at bede til Gud, kom fra. For at helgardere mig ønskede jeg også mor rask, når jeg så et stjerneskud. Jeg var ikke helt sikker på, hvad der ville virke. Jeg måtte bare prøve alle muligheder. Jeg ønskede, at hun bare i det mindste kunne blive rask nok til, at vi kunne få ro på. Hvis hun kunne gå, så blev far ikke så sur, og så ville vi alle sammen have det bedre. Det var nok bedre med et lille ønske, der så måske ville være større sandsynlighed for at få opfyldt. Jeg skulle bare koncentrere mig om ønsket for mor. Det er desværre ikke så tit, at der kommer et stjerneskud. Så når vi så Disneys julekavalkade, ønskede jeg også. Jeg havde også sådan en mani med at ville gøre alting tre gange. Når jeg bankede på, tyggede eller lugtede, skulle det være tre gange. Eventyrene endte jo lykkeligt, når man gjorde tingene tre gange. Så kunne lidt af den lykke vel også tilkomme mig, hvis jeg fulgte reglerne i de lykkelige eventyr. Jeg drømte om at finde en styrke til at komme igennem dagligdagen. Om ikke andet så i hvert fald indtil at jeg var så stor, at jeg kunne flytte hjemmefra. Gad vide, hvordan livet ville være for mig, når jeg var 30 år? Så ville jeg måske selv have familie. 30 år var et magisk år for mig. Så var alting nok godt.

1978|Hvad gør vi nu, lille du

Måske kunne jeg finde noget godt i skolen, som jeg lige var startet i. Jeg var meget begejstret. Jeg elskede at pakke bøger fint ind, brunt papir møjsomt bukket omkring bogen med fine hvide labels på med blomster. Det var heldigt, at jeg nød det, for mor kunne ikke gøre det. Mit nye penalhus med nyspidsede blyanter duftede. Lektiebogen fra banken lå helt blank bortset fra mit sirligt skrevne navn på forsiden. Jeg elskede følelsen af at lære et nyt ord. Fagre nye verden. Jeg elskede dansk, og jeg storelskede matematik. Leg med både bogstaver og tal på én gang. Fantastisk. Jeg læste Søren og Mette-bøgerne med stor forundring. K O siger ko. På tavlen stod der hver 19. dag: ”Tina duks. M.I.S.” Uh, jeg elskede mine duksedage. Læreren pegede forventningsfuldt med træpegepinden op over den grønne kridttavle, hvor alle bogstaverne var tegnet op med store tuschpenne. Det var den pegepind, læreren en dag slog for sjov med på Lasses bordben: ”Kan du så vågne op, Lasse. Helt herude på landet har vi endnu ikke hørt, at lærere ikke længere må give ulydige unger een med spanskrøret. Så vogt jer!”

Det var sjovt at gå i skole. Mine lærere var søde og opmærksomme. Desuden legede jeg godt med især drengene, når vi spillede fodbold og med én bestemt pige. Hun havde problemer med sine nyrer og var lidt stille. Det var hende og hendes familie, som mor, Katrine og jeg sommetider boede ved, når mor havde gjort far sur. En dag gjorde jeg igen far sur, da jeg kom hjem fra skole med en mudret cykel. Mine ben ville pludselig ikke bøje nok den dag, så jeg kunne ikke cykle. Jeg trak derfor igennem den store nye byggegrund, da vejen ellers blev for lang for mig. Far bankede mig så voldsomt, at jeg helt glemte mine gigtsmerter resten af dagen.

Jeg var fuldstændig vild med min matematiklærer. Hun sad i kørestol og var en stor inspiration for mig. Hun klædte sig flot i lange lilla rober. Det ørelange mørke hår var let bukket ind i enderne og duftede dejligt. Hun var sød og sjov. Hun var sej og imponerende. Jeg kunne godt lide at vente på hende ude ved hendes bil. Hun kom selv ud af bilen og løftede sig op i sin kørestol, og så tog jeg imod hendes bøger. Så fulgtes vi ind. Desværre blev jeg ikke i den skole eller nogen anden skole ret længe ad gangen. Far var sikker på, at alt blev bedre, hvis vi flyttede. Så vi flyttede rigtigt tit.

Således flyttede vi så også videre både til Snerumvej i Esbjerg og så Åmosevænget i de første ni år af mit liv. Problemerne flyttede med hver gang. Hvor var det trælst at flytte. Nu havde jeg lige vænnet mig til et nyt sted at bo og fundet sammen med kammerater i nabolaget.

Mor ville gerne, at far skulle have medicin og havde forklaret, at det ville gå galt, hvis han ikke blev hjulpet. Farmor mente, at der ikke var noget at sige til fars problemer, når han havde giftet sig med en invalid kvinde. En aften var vi på politigården, hvor mor gerne ville have haft et polititilhold på far. Farmor kom derhen og blandede sig og fortalte sin gode ven, politikommissæren, at der ikke var noget galt med hendes søn, men derimod en hel del med mor. ”Se bare på hende”. Så mor, Katrine og jeg tog pænt hjem til fars Gasolin. ”Tiden gik, og jeg gik med”⁴

Kapitel 2|1981-1989

Problemerne fortsatte derefter indtil min 9-års alder. Pludselig skulle mormor komme fra den anden ende af landet og bo hos os. Far og mor skulle til Paris sammen. De var ikke hjemme til min fødselsdag. Jeg havde en dejlig dag. Mormor var huslig, kærlig, bestemt og helt fantastisk. Når mormor var på besøg betød det flere dage i træk med ro og hygge. Hun boede så langt væk, så hun sov hos os. Så fik vi hjemmebagte boller. Jeg fik rulleskøjter i fødselsdagsgave og fik til sidst lært at stå lidt på dem. Det var ikke så nemt. Jeg fik hurtigt ondt af det, men nød det i stor stil og små bidder. Vi stod på rulleskøjter, alle pigerne fra klassen og jeg, ude foran, og vi legede bare hele dagen. Det var stort for mig. Der var ingen bekymringer eller frygt i hele min verden, nåede jeg at tænke. Indtil mor kom hjem alene, hvordan det så end kunne være og overhovedet kunne ske? Jeg undrede mig meget. Dels over hvor far var, og dels hvordan mor kunne komme hjem alene, når hun ikke kunne gå uden støtte. Da far kom hjem, blev der et voldsomt opgør, og han gik på druk uden mig. Mormor var rejst hjem med sit forklæde og sin håndcreme. Mor ringede den nat til sin onkel Aksel, der boede i Aalborg ligesom mormor. Jeg kan huske, hun sagde, at far var taget af sted uden mig, så nu havde hun chancen for at komme af sted med både Katrine og mig. Mors gode ven, Arie, kom. Senere samme nat kom også hendes onkel. Nu skulle vi flytte hjem til mormor. Mor tog mig med uden at fortælle det til far. Prinsessen skulle lade sin far i stikken. Tankerne fra dengang mor tog mig med på krisecenter, kom tilbage tifold. Der var stor opstandelse og kaos – inden i mig. Jeg sagde intet. Jeg trissede bare pænt og skræmt med. Jeg vidste, at her var ikke plads til min sarthed. Vi skulle væk. Det var det værste overhovedet i mit liv. Jeg blev med ét revet væk fra den eneste, der elskede mig.

Lyset for enden af vejen|

Jeg sov hele vejen til mormor den nat. Det første, jeg husker af mødet med min nye by, var en meget stor husgavl med en afskallet, gammel reklame for noget vaskepulver, der kom frem i 30’erne. Det præciserede billedet af, at dette virkelig var meget anderledes. Alting virkede gammelt med de mange, høje huse og faldefærdige gårde med enorm sjæl. Jeg kunne næsten høre generationers latter og se tidligere børns hop på de lavere tage over garager, skure og affaldsskakte. Bygningerne var så høje, at jeg ikke kunne se deres tag, selvom jeg lå på bagsædet. Det stod i en utrolig kontrast mod alle de kolde, moderne og nybyggede etplans rækkehuse, vi ellers sjæleløst havde boet i. Alle de steder, hvor vi aldrig nåede at knytte bånd til nogen, fordi vi hele tiden flyttede. Det hele var meget underligt. Jeg sad helt alene i en bil med en søster, en mor og hendes onkel, jeg ikke kendte.

Da vi kom længere ind i gården, genkendte jeg mormors garage, hvor hendes lille Kadet holdt. Det var den, der var så gammel, at den ikke havde sikkerhedsseler og var så tyndt bygget, at det larmede enormt, når man kørte i den. Mormor selv kom ud på den lille altan ovenover og så os komme. Jeg kunne se hende tage sit forklæde af og kigge lidt trist ned på os. Hun kom ned igennem kælderen og lukkede os ind. Det var sådan en underlig kælder. Hvis man stod for tæt op ad væggene, smittede den babyblå kalk af på ens tøj, og mormor sagde hele tiden, at vi skulle passe på vores tøj. Hele kælderen duftede af oldefars pibe, rent vasketøj, brun sæbe og mormors creme. Sådan en stor, lang, mørk kælder med de mange døre var som en labyrint for mig. Dufte jeg kendte fra en barndom, der syntes meget langt væk. Mennesker, der alle var helt fremmede for mig, skønt vi alle var i nær familie. Gad vide, hvordan de var, hvad de kunne lide, hvad der gjorde dem kede af det? Hvornår kom far efter mig igen? Alt det velkendte var med ét revet væk fra mig. Gad vide, om der nogensinde var nogen, der ville lære at elske mig igen?

Stenstøtten står fast|

Jeg tror, jeg tog en beslutning om, at jeg ikke ville åbne mig op. Jeg ville ikke lade mig såre. Jeg var på evig vagt over for, hvad der ville ske. Især havde jeg et stort problem med mor. Jeg hadede hende for at tage mig væk. Hun var uduelig og ubrugelig. Hun skulle ikke have lov til at komme mig for nær og skulle ikke kende mine følelser. Jeg blev hård og direkte ond. Jeg var led og viste gerne min magt over for mor, der tydeligvis var bange for mig. Jeg tror, jeg nød at se, at jeg kunne såre hende. Jeg undgik hende og brugte hellere tid med mormor. Min dejlige, trygge mormor. Her havde jeg ingen følelser i klemme. Hun var klar og kontant. Hende kunne jeg forholde mig til. Vi flyttede ind hos mormor, der boede i den ejendom, oldefar Anton boede i og havde bygget. Den lå med udsigt over Limfjordsbroen. Mormor fortalte spændende historier om dengang, han byggede de hjørneopgange. Det var før broens tid, og højhuset var heller ikke bygget der. Jeg fantaserede lystigt om, hvordan der måtte have været med frit syn til strandkanten af fjorden. Mormor fortalte, at der engang var sand uden for deres dør. Wow! Sand, strand og frihed!

Vi kom til at lege meget i kælderen, og jeg elskede at gå ned på oldefars kontor nede i kælderen. Han var stadig - i en alder af 90 år - vicevært, ejer og administrator for hele ejendommen. Sommetider kunne jeg hjælpe ham med noget kontorarbejde og fik lov at tælle penge op for ham. Så lavede vi små stabler af småpenge, oldefar og jeg. Jeg fik også en - sparekasse var det vel nærmest. Det var ikke en normal sparegris. Det var sådan en, man kunne lade mønterne rulle nedad, så faldt de selv ned igennem hullerne, der passede til deres størrelse. De små beholdere, de faldt ned i, kunne jeg så tage med i banken og sætte ind på min egen bankkonto. Jeg husker stadig den stolte følelse, da jeg selv kunne gå hen og oprette min egen konto. Jeg elskede alt, der opbyggede min selvstændighed. Oldefar boede i den ene ende af den lange lejlighed og mormor i den anden. De to stuelejligheder var slået sammen, så de kunne være tætte på hinanden. Mormor var flyttet hjem til oldefar, efter morfar døde to år før, jeg blev født. Mormor tog sig af oldefar og nu også af os for en tid. Hun lavede jordbærgrød fra bunden, bagte boller og smurte tandmargarine på. Hun kogte gerne mørk chokolade, mælk og sukker sammen i en gryde til den lækreste tykke varme kakao. Hun lavede æggesnaps til os, som far også altid havde pisket sammen til mig, når jeg måtte få noget sødt. Mormor gemte påskeæg til os i de flere meter høje, indbyggede skabe i entreen. Der duftede af en masse mennesker, jeg ikke havde kendt. Nogle af morfars skomagerværker lå der sammen med oldefars brugte cigarkasser, som han nøjsomt gemte til, når han skulle samle leje sammen fra opgangens beboere. Så kom lejerne og bankede på: ”Goddag Hr. Murermester Christiansen. Må jeg have lov at komme ind til Dem med huslejen?” Oldefar satte sit forstørrelsesglas på brillen og talte alle småpengene op. Samlede besværligt alle småmønterne med sine store stive arbejdshænder og dumpede dem med et lille nik ned i cigarkassen. Så blev kassen sat tilbage i det hemmelige rum i det store massive skrivebordsskab.

De store entréskabe kunne vi også gemme os i, når oldefar jagtede os med sin stok i kåd leg. ”Va’ do’da for’en bette fyr?” Inde i skabet lå oldemors gamle tøj og stofrester sirligt lagt sammen. Det hele i en falmet brun papkasse fra et firma, der ikke havde eksisteret i mange år. Mormors gamle trædesymaskine stod lige ved siden af sammen med den lille sorte børnehåndsymaskine med de røde og gule blomster. Hold da op, jeg fik syet meget dukketøj på den maskine. Det krævede megen tålmodighed og fingrekræfter at dreje håndsvinget og sprætte det hele op igen, fordi den gamle maskine igen og igen gik i kludder. Når tålmodigheden blev opbrugt, trådte mormor hjælpsomt til.

Katrine og jeg løb ubekymrede rundt i den dobbeltlejlighed. Lykkelig uvidende om, at far og farmor få dage før havde været på uanmeldt besøg uden for mormors dør og forsøgt at få os udleveret. Godt vi ikke var hjemme! Mormors gamle vægur bimlede nærmest i takt med vores leg. Kun afbrudt af at mormor indimellem skulle hen at trække det op. Nøglen til at trække det op med, lå i bunden af urkassen. Til tider skulle det også stilles. Viserne faldt ned, så mormor måtte åbne lågen og trække dem med rundt.

Mormor syede ens forklædekjoler til os. Til gengæld hjalp vi med maden og skændtes om, hvis tur det var til at smide affald igennem den sjove store affaldsskakt, der løb inde midt i bygningen og fem etager ned. Vi snublede over hinanden på vej ud til køkkenskuffen efter grebet til skakten. Når vi blev for ivrige, kom vi til at smække døren efter os og kunne ikke komme ind igen. Dørene havde ikke noget dørhåndtag, men kun store knopper med et nøglehul under. Så vi måtte huske at sætte dørmåtten i klemme. Vi fjollede ud på altanerne. Når vi glemte at tage sko på, kom vi til at få den afskallede grønlige maling under fødderne. Jeg glemte nu helst ikke mine sko, for dels gjorde det ondt at træde på kokosmåtten, og desuden vidste man aldrig, hvad man kom til at træde i af mågeklatter, kaffegrums der ikke var kommet med ud i skakten og nåle fra gammelt pyntegrønt. Så stod Katrine og jeg der på hver vores altan og kaldte og morsede til hinanden. Der lugtede sjovt deroppe over den gamle gård af gammel kloak, affaldsskakt, vaskepulver fra folks tøj, der hang ude på snorene og af tjære fra taget i nabogården. Tjæretaget kunne man lege på, men kun om sommeren. Resten af året var stigen derop til for glat for os at bruge. Træstigen skulle også være godt tør, ellers kunne jeg ikke hive mig op i armene. Den var for smal til, at jeg kunne få mine ubøjelige ben ordentligt ind på de små trin. Det gjorde mig nervøs, men glæden ved at lege som et frit barn vandt over skrækken og udfordringen. Ved højsommer brændte tjæren op i fødderne. Så måtte vi ind og løbe rundt i lejligheden igen.

Det var nu også underligt at bo der. Mormor ville have, at vi skulle passe på vores tøj. Vi måtte ikke mosle for meget rundt og blive beskidte. Mor forsvarede os hele tiden. Hun syntes, vi skulle have lov til at være børn nu, sagde hun. Hvordan det så end var? Siden vi flygtede uden noget, lærte vi virkelig at få gang i fantasien. Katrine og jeg legede med papkasser, som vi fik ved den lille købmand på hjørnet. Den købmand betød meget for mig. Jeg elskede at gå derned med oldefar. Så gik vi der sammen. Han havde sin stok i den ene hånd og min hånd i den anden. Han tog automatisk bare min højre hånd. Aldrig skulle jeg forklare ham, at den venstre ikke duede mere. I det hele taget talte vi aldrig om alt det, der var sket i Esbjerg. Den bog var forseglet. Jeg var stolt over at få lov til at gå med. Så gik vi igennem den lange kolde kældergang. Jeg kunne altid lugte, hvem der var gået igennem den sidst. Mor sagde, jeg havde været sporhund i et tidligere liv. En skøn opgang med mange, søde, hyggelige mennesker og dejlige nye dufte. Lugten af fjolletobak var skiftet ud med duften af rengøring. Oldefar fortalte også stolt, at jeg var hans oldebarn. Sommetider fik jeg selv lov til at gå derned for mormor. Jeg elskede duften af friskmalet kaffe fra kaffemøllen. Hvis jeg skulle hente kaffe, var det et stort hit. Så fik jeg lov til selv at male den på møllen. Vi fik papkasser både derfra og fra Brokiosken, hvor mormor sommetider købte mig et Anders And-blad. Papkasserne var virkelig et skønt redskab for Katrine og mig i lang tid. Det var vores eneste legetøj, da vi havde forladt alt det, vi havde. Vi malede lygter og hjul på kasserne. Jeg skar en lidt op og satte snor i, så man kunne lukke den som små døre i siden. Katrine var motor. Hun var rund og stærk. Jeg var mere hjernen og hun arbejdshesten. Så knoklede vi med at få mig ind i papkassen og Katrine prustede og pustede, når hun skubbede mig. Nej, hvor var hun sej. Jeg følte mig også sej, fordi andre nu også kunne se frugten af min fantasi.

Der var en anden dag, hvor jeg følte mig sej. Mormor og jeg var nede i gågaden: Bispensgade. Der hang en kæmpeplakat fra Bundgård sko i en skobutik med mit billede på. Meget mærkelig oplevelse. Så dukkede alt det fra Esbjerg op midt i min nærhed med mormor, mens vi gik der og holdt i hånd. Tænk, at de der i 80’erne hængte en plakat op fra 70’erne. Det burde ikke kunne ske. Lad fortid være fortid og mig nyde nutiden. Mon far og farmor også har set den plakat? Gjorde det, at de kunne finde mig? Hvordan ville jeg så reagere, hvis de pludselig kontaktede mig? Fortiden spøgte, og jeg følte mig pludselig ikke så sej længere.

på toilettet, svingede jeg mig frem og tilbage, indtil jeg havde så meget fart på, at jeg kunne nå radiatoren foran mig. Så kunne jeg hive mig op i den. Alting var bare så svært. Både praktisk men også følelsesmæssigt.

Lige pludselig blev det hele for meget for mig, og jeg blev frygtelig aggressiv.