Dronekrigeren

Copyright © Christian Nørgaard Larsen 2015

Denne udgave © Berlingske Media Forlag 2015

ePub produktion: Berlingske Media

ISBN: 978-87-997421-4-1

1. udgave

•

Kopiering fra denne bog er ikke tilladt.

Enhver udnyttelse uden forlagets skriftlige tilladelse er forbudt

ifølge gældende lov om ophavsret.

Undtaget herfra er korte uddrag til brug i anmeldelser.

•

Såfremt der findes fejl i denne udgivelse,

kontakt da venligst: forlag@berlingskemedia.dk

•

Berlingske Media - Pilestræde 34

DK-1147 København K - berlingskemedia.dk

•

Forsideillustration: Jens Nørgaard Larsen/Grethe Nielsen Øvrige foto: Jens Nørgaard Larsen/Scanpix

Forord

Brandon Bryant. Foto: Jens Nørgaard Larsen

Krigens væsen er ved at ændre karakter. Efter dyre krige i Mellemøsten målt i liv og penge er USA begyndt at sende dets tropper og tunge isenkram hjem, mens ansigtsløse droner til indsamling af efterretninger og præcisionsangreb sendes den anden vej. De førerløse fly er relativt billige, og hvad vigtigere er set med amerikanske øjne; de har vist sig effektive i USAs erklærede krig mod international terrorisme.

Store dele af droneprogrammet er mørklagt. Offentligheden ved intet om, hvilke personer der optræder på listen over mål, der skal elimineres, endsige kriterierne for at havne på listen eller antallet af civile omkomne som følge af droneangreb.

Mørklægningen betyder også, at det er usikkert, hvor mange droner USA i alt råder over. Det står dog klart, at ubemandede systemer er en af den amerikanske forsvarsindustris hurtigst voksende sektorer. Kun få personer med førstehåndserfaring som droneoperatør har delt deres erfaringer med offentligheden og dermed lukket den ind i de hemmelige containere i USA, hvorfra de ubemandede fly styres via satellitforbindelser. Én af de personer er Brandon Bryant, der deltog i hundredvis af missioner i Irak, Afghanistan og Yemen, og som denne historie er baseret på. Berlingske interviewede ham i november 2014, da han var i København i forbindelse med filmen »Drone«, der blev vist på CPH:DOX. Det har ikke været muligt at faktatjekke og efterprøve flere af hans udsagn.

Opkaldet

Januar 2007:

Der var stille langs vejene i Mojaveørkenen klokken tre om natten.

Én af de få personer derude var en mand med en dragetatovering, der i en mat rød farve snoede sig op ad hans venstre arm og sluttede med en flammende hale ved albuen.

Manden var kronraget og kompakt bygget, og under den firskårne krop styrede et sæt korte ben og fødder speederen og en sjælden gang bremsen. Han var alene i bilen og sad med et tomt udtryk i blikket uden destination eller tidshorisont. Manden skulle bare væk, væk for at være sig selv.

Han lod sig føre ad vejen og nåede efter en times kørsel til den store boulevard i Las Vegas og lysskærene fra MGM og Mandalay Bay.

Han svingede til højre og nåede til en mørk sidevej, hvor han stoppede for rødt. Sekunderne gik, måske var det minutter, og rundt omkring blev der grønt, men ikke for ham. Kun rødt. Han følte sig fanget i en simpel labyrint og fanget i sig selv. Tårerne faldt ned på stoffet mellem hans ben.

Foran det røde trafiklys slukkede han for motoren og ringede til sin mor.

»Hvad er der i vejen? Hallo, er du der? Græder du?«

»Mor, jeg har lige slået tre mennesker ihjel.«

»Men…«.

»Hvad fanden har jeg gjort?«

»Det er godt, du har det sådan. Hvis du ikke havde det ad helvedes til, ville du ikke være min søn. Vær stærk. Hører du? Vær stærk og bliv ved med at tro. Så skal alt nok gå.«

»Hvordan kan du stadig elske mig?«

»Selvfølgelig kan jeg det. Du har bare gjort dit job.«

»Ja…«

»Lov mig at køre tilbage. Lov mig det.«

»Jeg lover det.«

Det første drab

Et halvt døgn tidligere:

To droneoperatører styrer en MQ-9 Reaper fra en ørkenbase i den amerikanske delstat New Mexico.

På basen uden for Las Vegas indtastede manden med dragetatoveringen sin personlige kode og hørte containerdøren gå op.

Brandon Bryant trådte ind i et vinduesløst rum, der lugtede af sved og cigaretskodder. Der var stille, hvis man altså så bort fra de summende computere, og det eneste lys kom fra skæret af et dusin skærme, der tegnede konturerne af to af hans kollegaer med hver sit joystick. De sagde ikke et muk og vendte sig ikke om, da han kom ind. Han havde aldrig helt forstået, hvorfor der skulle være så koldt derinde. Temperaturforskellen kunne mærkes på huden under pilotdragten, når man kom ind fra den vestamerikanske sol.

Der var vagtskifte i containeren. Foran ham ventede et halvt døgns arbejde.

For ikke så lang tid siden havde Brandon mareridt om at ende sit 21 år lange liv derinde, fordi han havde glemt noget så åndssvagt som sin kode og ikke kunne komme ud. Det var lidt som at forsvinde i et sort hul fra en fjern galakse, blot her på Jorden.

De seneste dage havde Brandon haft på fornemmelsen, at hans første drab var nær. Hvordan ville han reagere, når en af hans bomber eliminerede et spillevende individ, et menneske som ham selv? Det spørgsmål fyldte ham mere end noget andet, og han var skræmt ved tanken.

Som sensoroperatør i det amerikanske luftvåben arbejdede han i tandem med en pilot til venstre for sig. Sammen styrede de via satellit et førerløst fly med to missiler i bugen, der blev brugt som udkigspost for tropperne på den anden side af kloden og som våben til at eliminere terrorister. Mange kaldte dem »droner«, men det var egentlig misvisende, syntes han. Det lød, som om at de var herre over deres egen skæbne, og det var trods de teknologiske fremskridt stadig ikke tilfældet. »Ubemandede fly« var efter hans mening mere dækkende.

Mens piloten styrede dronens bevægelser og affyringsknap, var Brandon dens øjne. Fra tre kilometers højde scannede han jorden med et TV-kamera eller et infrarødt kamera og underrettede tropperne over satellitradio, hvis et fjendtligt element viste sig på skærmen.