Trusler og skæve klodstårne

Kriminalroman

af

Helga Berg

Copyright © for e-bogen 2015, Forlaget Genspejling & Helga Berg

Red. & korrektur: Susanne Jespersen

Omslag: Helga Berg, Christian J.D. Dirksen og Tine Vilendal Petersen

ISBN: 978-87-997568-3-4

2. udgave

Kopiering

Kopiering må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copy-Dan, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at bringe korte uddrag i forbindelse med anmeldelser.

www.genspejling.dk

Bagsidetekst

Gurli Abrahamsen, sagsbehandler og mor til to skolebørn, forsvinder under en løbetur i skoven og findes senere myrdet. Mordet påvirker udover hendes nærmeste også hendes kolleger og de fleste i nærområdet. Den myrdede kvinde har forud for sin død modtaget trusselsbreve, og der er oprettet en hadeside på Facebook mod hende. Utrygheden breder sig blandt kolleger og beboere i forstaden Lundehøj. Er det de rigtige, politiet har i kikkerten? Er der tale om terror? 

1. kapitel. September

En rød kuvert ramte fliserne, da Gurli tog reklamestakken fra postkassen. Hun samlede den op; med store sorte avisudklippede bogstaver stod: Gurli Abrahamsen. Der var hverken adresse eller frimærke, nogen havde altså afleveret det personligt her.

Ubehag krøb i rygraden, én gang før havde hun fået sådan et brev. Hun lagde reklamerne i holderen og sprættede kuverten op: Ud faldt et avisudklip, der var klistret over med et hvidt kors af papirstrimler. Nu hun så nærmere efter, var det fotoet af hende selv sammen med to overordnede fra Borgercentret. Den lodrette del af korset skjulte næsten hende i midten, mens den vandrette strimmel trods højdeforskellen formåede at dække alles øjne. På korset stod nogle tal, hendes fødselsdag efterfulgt af en streg og så ?10.2009. Det føltes på en måde værre end skældsord. Nogen havde ondt i sinde. Gad vide, om kollegerne også fik sådanne trusler. Det ville være flovt at nævne det først; efter hun var blevet mellemleder, måtte hun frem for alt udstråle handlekraft og kompetence. Selvom det sugede i maven, skulle hun tænke rationelt. Vedkommende havde altså læst om hende i lokalavisen. Kunne det være privat? En gammel kæreste? Erik, børnenes far? Nød han at bringe hende i forlegenhed? Så dårligt havde de vel ikke klaret skilsmissen, nok var de ikke perlevenner, men de samarbejdede da om børnene. De var hos ham nu, så hun ville smutte over og vise Greta brevet. Noget måtte der ske.

En murrende hovedpine pressede på og krævede en brusetablet opløst i et glas vand. På vej ud stirrede hun et øjeblik ind i entréspejlet. Næse og hage lidt for spidse, men moderigtig klipning og makeup viste, at hun havde styr på tingene, ikke var en, der lod sig slå ud af anonyme trusler.

Efterårssolen skinnede fra en næsten skyfri himmel. Gretas bryggersdør var som sædvanlig ulåst, hun bankede på og gik ind. Gravhunden sprang logrende op ad hende. Greta iført kokkehue stod ved køkkenøen og rensede kantareller, mens et par snørede fugle lå klar i bradepanden. En skulpturel slank marmorhånd ved vasken bar hendes ringe og armbånd.

Smilende nikkede Greta hen mod en af Wegnerstolene: - Hyggeligt at se dig.

- I lige måde.

- Fasaner, forklarede Greta, - sådan er det at være gift med en jæger.

- Lækkert, sagde hun og sank ned på stolen.

- Noget galt, søde?

Gretas kvieøjne var undersøgende. Kinderne skinnede, sikkert af en hundedyr genopbyggende creme.

- Bare et af de her vanvittige breve.

- Nu igen, jeg forstår altså heller ikke, at du ikke søger over i det private. Med dine evner skulle det være muligt, krise eller ej.

Greta vaskede hænder og satte espressomaskinen i gang.

- Vi ved ikke, om truslerne hænger sammen med mit arbejde. 

- Selvfølgelig gør de det, søde, svarede Greta. - Alle de underlige typer, som tror, de kan malke det offentlige for penge og bliver vrede, hvis det mislykkes. Du har selv fortalt mig …

Hunden knurrede under bordet. - Ja sådan, du vil godt jage den slags væmmelige folk en skræk i livet, ikke også mors nusserbasse.

Hun studerede brevet. - Uhyggeligt. En makaber spøgefugl.

- Synes du, jeg skal vise kollegerne det?

- Politiet, hvorfor går du ikke til politiet? Nåh nej, de har ikke tid, Svendsens henne i nummer 18, du ved, de fik jo stjålet deres B&O ved højlys dag, tror du, der er sket noget? Ikke det fjerneste.

- Det forrige var helt anderledes, det var tekst: “Sig nærmer tiden.” 

- Hør, glem du de breve, Gurli. En tåbe morer sig med at skræmme dig, og så er den ikke længere.

Ordene strømmede fra Greta, mens de drak kaffe. Hun skulle have holdt den bagatel for sig selv, snart ville hele kvarteret kende til brevet.

Måske var det i orden, så holdt folk da øje med mistænkelige typer. 

- Når jeg kommer tilbage fra guidekurset i Amsterdam, holder vi tøseaften over en god flaske rødvin, sagde Greta og tændte for ovnen. 

Middagsforberedelserne trak åbenlyst, gad vide, hvem gæsterne var? Selv blev hun ikke inviteret efter skilsmissen. Nære veninder så længe man havde samme status, derefter i heldigste fald fjernere ditto. Hun tog afsked med Greta.

Den smule trussel var ikke noget at tage sig af. Hun lod sig ikke skræmme af sådan en idiot. Ingen havde råbt ad hende eller langet ud. Det havde flere kolleger trods alt været udsat for. Brevskriveren måtte være sindssyg, hun havde ingen fjender. Hun havde et godt forhold til langt de fleste klienter. Selvfølgelig blev nogle skuffede, når de ikke fik det forventede, men de vidste udmærket, det var reglerne, der bestemte, ikke hende personligt.

Med energiske bevægelser fejede hun flisegangen, måske burde det birketræ fældes, utroligt som det grisede. Resolut smækkede hun hoveddøren op, stillede de højhælede på skohylden og gik en hurtig runde gennem rummene. Nogen havde været der, hun kunne mærke det, åbnede skuffer og skabe, men intet manglede. Tjekkede alle vindueshasper og havedøren, ingen tegn på indbrud. Måske var det den svage lugt som af barbersprit eller den åbne dør til soveværelset. Nej, hun måtte ikke miste fokus over et brev; måske havde børnene været forbi. 

Hendes hjem var holdt i stål og glas, sort, hvidt og beige. Hun satte sig i sofaen og stirrede på Kandinsky-reproduktionen. Pile, trekanter, streger, hvor førte det hele hen? Erik havde haft finfølelse nok til at overlade hende størstedelen af møblerne, offentligt ansatte havde jo ikke for meget at rutte med, til gengæld betalte han kun normalbidraget. Efterhånden havde hun fået en stue, der kunne vises frem, uden overdimensioneret teknologi. Enkel, stilfuld, uden nips. Pludselig ønskede hun sig gardiner at trække for vinduerne, nogen kunne stå på lur derude. Forsvind paranoia, det var bare et brev. Heldigt, børnene ikke var hjemme, de skulle ikke mærke noget. Den stod på hygge i deres få fritimer sammen. Hvor hun glædede sig, til de kom hjem: råb, latter, liv i huset. Hun tænkte på Gretas ord om det private. På en måde var det rigtigt: Offentligt ansatte var ikke længere sikret arbejde, og status var det småt med, også selvom man var mellemleder. Måske skulle hun virkelig overveje at udvikle sine kompetencer i en anden retning og blive fri for at være skydeskive for frustrerede klienter? Men arbejdstiden og transporten passede bedre i kommunen, så længe børnene havde brug for hende.

Hun satte Sjostakovitj i afspilleren og skrubbede badeværelset, så alt skinnede.

*

Torsten nynnede med på Madonnas nyeste, mens han gennemgik klædeskabet for gammelt kluns og tænkte på sit kommende projekt til søndagsavisens store reportageserie. I næste uge skulle han starte i Lundehøj Kommune syd for byen. Finde ud af, hvorfor velfærdssystemet havde spillet fallit. Intet virkede tilsyneladende efter hensigten. Ghettoområder, kriminelle bander, mislykket integration og misbrugere var ord, der poppede op i den sammenhæng. Hans første reportage skulle udstille hele den kommunale træghed. Dernæst ville han selv sætte ind, vise, at tingene skulle gribes helt anderledes an! Først og fremmest burde der satses på klienternes egne ressourcer. De ville få virkelig kompetent vejledning og coaching af hans team. Måske kunne det blive forlæg for en tv-serie: Fra taber til vinder. Han så det for sig: Selvfølgelig ville ingen fremstå ynkelig. Derfor var man nødt til at følge de udvalgte klienter i måneder, før udsendelserne kunne vises. Succesfulde hovedpersoner ville ikke have noget imod at indrømme, at de havde kæmpet sig op af det rene skidt. Det fik deres præstationer til at fremstå ekstra seje.

Redaktøren havde stort set givet ham frie hænder, eftersom hans reportager plejede at få oplaget til at stige. Sådan var det, når man først havde oparbejdet et brand. Diskussionen havde bølget: “Folk gider sgu ikke høre om sociale problemer, Torsten. Enten vader de rundt i dem, eller også tager de sådan afstand, at de nægter deres eksistens. De vil høre om vindere.” “Det er også derfor, serien skal præsenteres som succeshistorier,” havde han svaret.

Den sædvanlige opstemte fornemmelse ved starten af et nyt projekt greb ham. Ikke om han fattede, så mange beholdt det samme job en stor del af livet. Nå, måske blev man sat, når man rundede de halvtreds, der var heldigvis mange år til.

Hans eksperter skulle virkelig forstå sig på livsstil af i dag. Signaler, mine damer og herrer. Den slags der udstiller overlegen beherskelse af situationen, så skal I bare se mirakler. Foreløbig skulle han selv udsende tillidvækkende vibrationer: De ældste Lewis, en jakke fra overskudslageret, skægstubbe og udskydelse af frisørbesøg samt de kasserede løbesko, som gabte i tæerne. Nej, nu måtte han styre sig, projektet var jo ikke at gå undercover. Vær dig selv, havde en eller anden sagt, nok hans mor. Hvad han ikke havde i højden, måtte han bøde på med velplejet fremtoning. Han hadede alle undersøgelser, som påviste en sammenhæng mellem højde eller vægt og social status. Nå, tilbage til emnet, hvorfor lige Sydkysten, hvorfor ikke Nørrebro eller Tingbjerg? Fordi han ville beskrive en kommune, som ikke kunne undskylde sig med storbyens mange tilrejsende problemer. Han skiftede til skjorte og skindjakke. Den bærbare i en ikke for prangende taske, rygsæk selvfølgelig.

Frigørelse og selvstændighed var vel målet for de personer, der søgte hjælp. Hans hold skulle bestå af: En coach, en livsstilsekspert, en kok, der også havde et fitnesscenter, tilfældigvis en god bekendt, en alternativ behandler, en kendt mediefigur, som selv var kommet fra dybet, en der kunne fungere som rollemodel. De udvalgte skulle være forskellige typer: unge, ældre, indvandrere, danskere, syge, arbejdsløse, enlige, familier. Holdet af eksperter skulle selvfølgelig sponsorere foretagendet. Gratis fitness til de fede og slappe, gratis plastikkirurgi og tandlæge, polering af signalværdien i fremtoning og udtryk. Når alt det var på plads, ville klienternes selvtillid få et vældigt løft. De ville begynde at stråle og selv fortsætte den positive udvikling.

Det var sidst på dagen, han ville bare indsnuse atmosfæren, lave baggrundsbeskrivelse. Han valgte toget for at få omgivelserne ind under huden. Folk i alle aldre og hudfarver stod af sammen med ham. Til den ene side var en busstation og en parkeringsplads, gennem en graffitiovermalet tunnel gik man direkte ind i et lille center med det sædvanlige udvalg af kædebutikker plus en bank, bistro og pub. Travle folk købte ind, højtråbende unge hang ud. Han så håndklask og hørte deres hilsner, når en ny kom til:

- Hva' så, Ahmed? Sker der noget i aften?

Der var kun 10-12 forretninger, derefter lå kulørte ens højhuse, som den slags blev bygget i forrige århundrede i socialdemokratiske udflytterkommuner. På altanerne brød vasketøj, blomster og paraboler monotonien. Her var stisystemer, ingen biltrafik og ret mennesketomt. Et barn gyngede alene på legepladsen, som lå i skygge. Han havde ventet at se bænke med drikkende grupper og affald rundt omkring, men det grønne var velholdt, retlinet og kedeligt. Selv træerne lignede et geled soldater. En af stierne førte hen til Borgercentret, hvor han havde aftalt et møde på mandag. Et par udborede knallerter ført af unge i hættetrøjer fræsede uden om ham på gangstien.

Han travede forbi skolen, som var lige så betonagtig som det øvrige, nåede rækkehuskvarterer med blinde veje og længere ude mod havet et område med ens typehuse og langs kystvejen større villaer, uden tvivl i den dyre ende. Forstadsliv var for ham et miks: Man kombinerede storbyens anonymitet med provinsens sløvhed. Nu så han, at man også var tæt på vejrets omskiftelighed og naturen. Vinden drev skyer af sted, bølgerne skummede hvidt, og han indsnusede lugten af saltvand. Mellem tangen flagrede plastikstykker, øldåser reflekterede solen, og det hvide på stranden var flamingostumper. Måger tronede på hver sin pæl langs molen. Boligområdet var tæt på skov og strand, forskellen til de nordlige forstæder var nok først og fremmest de mange højhuse omkring stationen. Desuden lød en konstant summen fra motorvejen, og en ubestemmelig kemikalieagtig lugt generede næsen. Den altovervejende fornemmelse var: Hvor var alle beboerne henne, skyndte de sig hjem bag deres fire vægge efter arbejde? En del arbejdede sikkert i de nærliggende industriområder, andre inde i storbyen.

Da han gik tilbage gennem rækkehuskvarteret, nærmede en rødhåret kvinde sig på høje hæle. Netop som hun var et par skridt fra ham, gled et stykke papir på jorden.

- Hov, du tabte noget!

Han samlede papiret op og gav hende det. Hun snuppede det og fortsatte uden at sige tak eller noget. Sure kælling, tænkte han. Nok indtryk for i dag, han ville tilbage til charmen ved by, menneskemylder, trafik og cafeliv. Han tog mobilen frem og lavede en middagsaftale med kæresten. Så gik han ind hos den lokale frisør, det gav flere fluer med et smæk. Som bonus i tilgift til klipningen fik han atmosfæren, den sydlandske stemning, temperamentet hos klipperen, kommen og gåen og snakken. Så måtte han finde sig i, at nakken blev lidt for tætklippet.

- Bor du her i nærheden? spurgte han frisøren.

- Lige derhenne, viste den lille mand med et hovedkast mod højhusene. - Meget godt, jeg kender mange mennesker.

På perronen bemærkede han to betjente, som tilsyneladende afhørte en gruppe mørke teenagere i hættetrøjer og hængerøv. Den ene betjent var ikke meget ældre end dem og lige så mørk. Overalt flød det med glasskår fra venterummet.

*

Lone tonede den blå øjenskygge ud, så den forhåbentlig skjulte, at huden nedenunder var blå i sig selv, på vej over i det gullige. Hun tænkte frydefyldt på 1. oktober, da ville hendes helvede være ovre. Da ville han dø. Hun vidste ikke hvordan, kendte kun datoen. Den var nået hende som et syn, et syn af befrielse og fred. Kajs navn i en dødsannonce. Min elskede mand, stod der. Savnet ville han ikke blive. Hvordan det skete for ham, var hun ligeglad med. Han havde fortjent det. Hvis hun advarede Kaj, ville han håne hende, sådan var han. Han ville ikke tro det, ikke være forsigtig, ikke blive hjemme i sin seng hele dagen. Hvad skulle det også hjælpe? Døden kan godt finde ind til en seng. Måske ville en lillebitte angst alligevel komme krybende. Den ville nok være glemt før den 1. oktober. Der var længe til.

Hun gik ikke og tænkte på det hele tiden, men engang imellem slog det ned i hende som en bekræftelse, som en pagt, mens hun stablede kartoner og grøntsager eller sad ved kassen. Mest før hun sov og uden sammenhæng med, om Kaj havde været ekstra hidsig, så hun ønskede at slippe af med ham. Bare når hun ikke tænkte på noget særligt. Hun frydede sig, glædede sig over, at døden ville befri hende. Så for sig, hvordan det kunne ske. På hans arbejde, hvor han faldt ned fra et stillads? I trafikken? Døden har så mange redskaber. Måske ville de være sammen, måske ikke. Mest sandsynligt ikke. Hun ville åbne døren for en alvorlig betjent, som havde svært ved at få det sagt. Stille ville hun nikke: Jeg ved det allerede. Det var godt, han fik fred. Det var godt, jeg fik fred, ville hun mene.

En sort dragt måtte hun have og en hat med skygge, der kunne skjule hendes ansigt ved begravelsen. Hun så sig selv stå og kaste roser ned i jordhullet, vende sig og passe på, skridtene væk ikke blev for lette. I lyse stunder lagde hun planer for sit nye liv, ville ikke blive hjælpeløs og overvældet. Hun kom til at mangle penge, vidste det godt. Havde henkastet foreslået livsforsikringer, men ikke tale om, at Kaj ville bruge penge på den slags pjat. Det var også farligt, han kunne komme i tanke om de mange penge, hendes død ville udløse, for selvfølgelig måtte forsikringen være gensidig.

Hun grinede ved tanken om en alvorlig police, man skulle udfylde med alskens skavanker og brist i livsførelsen, som gjorde, at man alligevel ikke fik udbetalt erstatning. Der var ingen rubrikker til forudsigelser. Helt sikkert.

- Har du nu igen glemt at købe smør?

Hun svarede ikke, havde siddet og drømt og ikke hørt døren gå. Lige meget, hvad hun sagde, betød det ballade.

- Svar kælling!

- Jeg kan hente…

Han stod bred foran hende med løftet hånd. - Du bliver her. Det skal jeg nok sørge for.

- Pas på med det der.

- Hvad kan du gøre mig, mumlede han, men sænkede alligevel hånden. Måske fordi han ikke var vant til andet end hendes angst og kryben sammen.

- Døden kommer, før du aner det, sagde hun selvsikkert. - Den 1. oktober.

- Hvad ved du om det? Truer du mig?

Han blev vild og slog hendes hoved ind i væggen gang på gang.

Grædende sagde hun: - Nej, men jeg ved det, ved, at det sker.

- Heksekælling, stop det forpulede sludder!

Hun fik en omgang mere, inden han slap hende. Hendes krop lå helt alene på det sort- og gråmønstrede gulvtæppe, mens hun svævede over den. Trods smerterne kunne hun ikke lade være med at føle en stille triumf. Sporede hun en anelse angst i hans stemme? Nu kunne han ikke sige, hun ikke havde advaret ham!

Et landskab viste sig for hendes lukkede øjne: et bjerg. Hun selv klatrede mod toppen, Kaj rutsjede forbi hende nedad. Hun lod sig ikke standse. Udsigten fra bjergtinden var overvældende, frodige landskaber bredte sig dybt nede. Den friske luft gjorde godt i lungerne. Måske var det højdesyge, som fik hende til at besvime. Hun havde stadig en triumferende følelse, da hun vågnede med Kajs bekymrede ansigt over sig.

Efterhånden, som ugerne gik, lo hun mere og mere ad sin løbske fantasi. Ønsketænkning. Tanker kan ikke udrette mirakler. Eller kan de?

Hun havde hørt om folk, der troede på helbredelse ved visualisering, selvom de var dødssyge. Og som blev raske. Blev helt bange for det syn, som stadig var tydeligt. Det var alligevel for uhyggeligt, hvis det skete. Hvis hun kunne se noget, som var skjult for andre. Som burde være skjult. Måtte hellere gennemtænke, om der var en anden vej ud af dette ulykkelige ægteskab. Det kunne være godt at sige: Jeg har klaret det. Jeg har vundet over ham. Aldrig mere skal han ydmyge mig. Hun mærkede inde i sig, søgte et punkt, som kunne vokse til styrke. Hendes veninder sagde også, hun var for ung til at spilde livet på den måde. Hun så på andre mænd. Måske boede der en frelser i en af dem? Hendes jævnaldrende lignede skvat og hængerøve.

Næste gang, Kaj ramte hende, steg hun op på en bjergtop. Glemte smerterne for udsigten. Kunne hun vise ham den, ville han elske hende. Det var hun sikker på. Det ene øje var næsten lukket af hævelser, men det andet sugede skønheden ind. Tænk, at hun var klatret helt herop uden hans vidende.

- Hvem er det, du går og flirter med? Postbuddet eller skraldemanden?

Åbenbart havde Kaj set et glimt af sikkerhed i hendes øjne. Det skulle han nok få tværet ud, truede han. Han ramte noget hårdt inde i hende. Noget, der gjorde modstand, som ikke havde været der før. Hun vidste, det var en smule af bjerget, hun havde bragt med sig. Det sad inde i hende, og han kunne ikke blødgøre det. Hverken med gode eller onde ord. Slet ikke med vold. Det voksede lige så stille. Hun mærkede, der var små glimt i det samtidig med, at det var hårdt og med skarpe brudflader som flint. En dag ville hun være stærk nok. Hård nok. Han prøvede at bokse hende blød igen, vidste, at kun den svage Lone ville blive hos ham. Hun smeltede ikke længere, når han grædende fortrød næste dag og havde roser med. Skraldemanden fik mange blomster; hun ville hverken eje eller have dem. Kaj kaldte hende et udyr, fordi hun ikke holdt af hans forsoningsbuketter.

- Før kom jeg aldrig med blomster, og alligevel var jeg god nok, sagde han.

- Kærlighed vokser ikke på klippegrund, sagde hun. - Giv mig hårde ting i stedet.

Kaj prøvede med en vase, men hvad skulle hun med vaser, når hun hadede hans blomster? Skårene smeltede langsomt sammen med flinten i hende. Hun blev lidt bange, kendte ikke længere sig selv. Det var utrygt at være et bjerg i voksealderen. Eller en vulkan?

Måske kunne hun udnytte sine evner for tal, spille lotto. Penge var nødvendige for at klare sig alene, lønnen rakte ikke. De kunne kun komme på én måde, nemlig ved at vinde dem. Hun anstrengte sig for at se tal, inden hun sov. Kun de samme viste sig: 1, 10, 2, 9. Måtte bruge dem og variere de andre. Håbede, heldet var med hende. På lørdage, når Kaj sov, listede hun ind i stuen og fandt vindertallene på tekst-tv og gennemgik sin kupon. Om mandagen begyndte hun at drømme: Med den helt store gevinst ville hun lige så stille forsvinde og begynde forfra i et andet land, hvor der var bjerge; de havde sådan en god indflydelse på hende. En mindre sum ville hun spille op. De mellemstore gevinster var næsten sværest at bruge. Kunne hun forlange skilsmisse og vente med at indlevere kuponen? Eller blev sådan noget undersøgt? Ville Kaj fatte mistanke?

Hun så på boligsider, hvad små lejligheder kostede, delte i tankerne deres møbler og overvejede singlelivet. Måske egnede hun sig slet ikke til det. Der var visse fordele ved at have en mand, en at snakke med, en at følges med, når man skulle i byen. Hun iagttog kvinder, der gik alene: Var det en tilværelse? Kunne hun finde en anden mand? Hun fik jo altid at vide, hun var for dum, at Kaj måtte ordne det hele for hende. Måske en hjælpsom og rar mand. Med ny interesse studerede hun de enlige mænds indkøbsvaner. De fleste købte mange øl.

En dag tog hun imod Kajs blomster og satte de rødgyldne asters i en vase. Hun huskede, det ikke var hende, han langede ud efter, men sjakbajsen og alle de andre, som trynede ham. De elskede og talte den halve nat, om hans angst for at blive fyret, om alt det han ellers tav med. Han skitserede en bedre fremtid. De skulle flytte på landet, være deres egne herrer, han skulle plante juletræer, Lone kunne holde høns. Hun sagde ikke noget om, at hun ikke havde lyst til at være konen med æggene. Hun fik ikke flere blomster, heller ikke som forsoning efter hans hidsige dage. Hun mærkede, han bankede bjerget til småsten inde i hende. Hun modsagde ham aldrig mere og slog øjnene ned, når fremmede mænd så på hende.

*

Endelig fri, Gurli følte sig anspændt, måtte indrømme hun iagttog hver eneste klient nøje: Kunne vedkommende finde på at true hende? Hun rystede de dystre tanker af sig, solen varmede stadig, som den havde gjort i ugevis, det var vist det, man kaldte indian summer. Måske skyldtes det klimaændringerne. Hun hentede det friskduftende vasketøj ind fra haven, satte Bach i afspilleren og gik i gang med strygetøjet. Da der lå rent på sengene, og hun havde spist sin grøntsagslasagne, var det tid for afslapning. Hun skænkede et glas rødvin og gav sig til at læse profiler på nettet. Valgte nogle, der boede i samme landsdel og var inden for acceptabel alder:

Bamsefar skrev: “Ærlig rar mand 40/180/75, blå øjne, brunt hår leder efter netop dig. Er du good looking, trofast og (k)ærlig, så skynd dig at læse videre. Jeg er selvstændig med god økonomi, fraskilt med delt teenagesøn, fri af tidligere forhold og interesserer mig for alt mellem himmel og jord, især økologi, sund levevis, simple living og naturen. Skal vi to mødes og trave en tur i en af de smukke danske skove, mens efteråret falder på, så skynd dig at skrive.”

Friskfyr: “Man skal udnytte livet, mens man har det, alting kan nemt blive for sent. Du er en lækker sild og enig. Ikke noget med at skrive sammen i månedsvis og så opdage, kemien ikke passer. Hvis du er glad for erotik, vil jeg forkæle dig dag og nat. Jeg har alt, hvad der skal til for at gøre en kvinde tilfreds. Tør du?”

Håbefuld mand: “Sammenfaldende holdninger og interesser er det vigtigste for et godt og varigt forhold. Jeg er en mand i min bedste alder med hår på hovedet, tænder i munden og glimt i øjet. Holder af dans og musik og stille stunder med hjemlig hygge. Følger med i tidens spørgsmål, læser aviser og bøger og rejser gerne til fjerne himmelstrøg. Har ingen børn selv, men det har min ønskekvinde, eller måske kan vi nå at få nogen sammen? Men først skal vi jo få øjnene op for hinanden og indse, at lykken kan findes på nettet.”

Hun besluttede sig for at svare på et par stykker. Så længe hun brugte en hotmailadresse og ikke forventede noget, var det uskyldigt tidsfordriv. Hun prøvede at forestille sig disse mænd, vidste ikke, om de legede med mulighederne eller seriøst ønskede et forhold. Selv følte hun en vis spænding og nød at drømme, men mere lå der ikke i det. Lige nu var der ikke plads til en mand i hendes liv. Hun varierede svarene, så de passede bedst muligt til mændenes oplæg, men uden at skamrose sig selv. Friskfyr fik et svar, som næsten var magen til Håbefuld mands, det kunne ikke falde hende ind at komme med erotiske antydninger til en mand, hun ikke havde mødt. Hun gennemklikkede endnu et par stykker, hov, der var allerede et svar: Han lød sympatisk og foreslog, at de fortsatte på Messenger.

Den halve nat gik, mens hun undrede sig over sin voksende interesse. Manden så godt nok ud på webcam, så det var ikke en fupmager.

*

Tøseblog.

Endelig er jeg her også. Det er vildt cool, at jeg kan skrive løs helt anonymt. Her kan jeg være en forelsket pige, gangsta, hiphopper, autonom, whatever. Folk kan reagere eller lade være. Snart bliver jeg opdaget og berømt. Elsket af hele verden. Du er heldig: Er en af de første, der har set mig. Snart tikker besøgstallene ind fra alle mine venner i cyberspace.  Kunne ikke vente med at få det hele op at køre, ved jo, I sidder derude og længes efter noget, der virkelig rykker.

Jeg har masser af humor og selvironi, hvis du ikke lige skulle have bemærket det. Der er fuld fart på mine kreative udfoldelser. Voksne har rigtig godt af, at vi kan klare os uden deres bedreviden. Kan ikke bruge deres erfaringer til en skid. De hører fortiden til. Nettet er mor og veninder. Er altid parat, svarer på spørgsmål, har aldrig for travlt med alt muligt andet. Man kan slå op, hvordan alting gøres. Alt - jeg mener virkelig alt.

Må altså bare fortælle jer om den skønne fyr, jeg mødte på tanken. Han rykkede! Et par år ældre end mig, sejt hår og et vildt cool smil. Ikke fordi, der skete noget, ikke andet end to par øjne, der mødtes og ikke gav slip! Er det nok til at blive forelsket? Ja, lige præcis. Alt sker i de første sekunder, man mødes. Ved ikke engang, hvad han hedder, eller hvor han bor. Sikker på, vi vil ses igen. Det er ikke nogen stor omvej at gå forbi tanken.

*

Betina malede æg. Hun havde købt en bakke i supermarkedet, skyndt sig at betale sminkedukken ved kassen uden at se på hende. Æggets form gjorde hende så glad. Den enkle og rene ovale linje. Det kunne ligge i skidtdynger, indeni udvikledes liv. Hvem nænner at banke hul på den perfekte form? Det gør livet. Det ved, der kommer nye æg. Bærer dem i sig.

Hun kunne sidde i timevis og betragte rundingen. Lade hånden følge buen. Lave de samme bløde former over et helt ark. Slå ét ud og se brudfladerne. Takkede skaller, som har beskyttet noget ufærdigt indeni. Hun havde malet en frise af klækkede æg, der myldrede med alle former for liv. Fisk, øgler, fugle og et næbdyr. Den var så lang, som hun var høj, og fyldte væggen bag bordet.

En af hendes venner syntes så godt om det billede, at han havde skaffet hende udstillingsplads. Hun var stolt og glad. Håbede hendes malerier ville nå ind til andre.

Hjernens mønstre var også smukke. Denne uregelmæssige knudrede form, som dannede netværk til hele hendes krop. Hun malede hjerner omgivet af hårde stærke hovedskaller uden uregelmæssigheder og huller. Hun malede sansemønstre, bølger i luften, som skabte billeder og lyde. Lærrederne stod tæt både i stue og soveværelse.

Hun vågnede brat, breve dumpede ind ad brevsprækken, de krævede al hendes tid. Døgnet rundt skulle hun stå til rådighed og måtte ikke male. Ingen udbetalinger, før hun havde haft et års fuldtidsarbejde. Hun følte ikke, hun havde gjort noget forkert, havde ikke generet nogen. Hele tiden rubriceredes hun forskelligt alt efter brevenes afsender. Hver for sig var etiketterne rigtige nok, men sagde kun noget om en lille del af hendes liv. Kontorerne mente ikke, man kunne kombinere de forskellige kasketter, sådan som hun gjorde; de lod, som om de hver især var det eneste kontor med de eneste paragraffer, som skulle overholdes. Når hun fulgte det ene sæt, kom hun automatisk til at overtræde et andet. Måske kunne man slet ikke være så forskellige ting på samme tid, måske var det derfor, hendes ansigt var ved at forsvinde? Måske blev også det en dag til et paragraftegn? Hver gang hun prøvede at male æg, fik de på underlig vis de hæsligste paragrafkrusseduller på.

Hun følte, nogen trampede hendes billeder i tusinde stumper. Hun forsøgte at samle dem i harmoniske mønstre. Det tog tid, al hendes tid. Mønstrene gik itu, og der voksede onde næb frem. Hvordan skulle hun leve uden sin glæde over æggets form?

På biblioteket læste hun regler. Dag og nat ledte hun i cirkulærer, bekendtgørelser og love. Hun ledte efter sig selv uden at finde. Ikke engang noget, der lignede. Ingen steder at slå sig ned. De kantede og samtidig snørklede formuleringer sig på fik hendes egne tanker til at filtre sig helt sammen. Hun skulle nærme sig meget forsigtigt, ellers splintredes de som skørt glas. Mennesker på gaden fik regler i øjnene. Hun gemte sig under dynen og ventede, mens paragrafferne jagede hende. De afgjorde, om hun havde et sted at bo, penge til at købe mad for og alt andet. Hun hev sit navneskilt af døren, hun var ikke længere Betina Tange. Hun var sager i mapper. De havde gjort hende navnløs og sagt, hun ikke måtte være det. Hun ville gerne være et dyr, som bare finder et sted at sove og selv samler sin mad.

Ventetiden havde slugt hendes liv og gylpet det op i småbidder. Nu skulle hun hver dag møde i et hus og bevise, at hun ikke foretog sig noget ulovligt.

Lige meget, hvor godt hun gemte sig mellem tøjet i klædeskabet, ville kontrollanterne finde hende. Tanketrevler stak frem under døren i et rod blandet med glassplinter og æggeskaller. Tårer klistrede det sammen til affald. Hun kendte kun ordet frihed som en længsel.

*

Erling sad i sin gamle højryggede læderstol. Han tændte en af de hjemmerullede og stirrede på det sorthvide foto i lokalavisen. Skrankepavens smilende øjne så lige mod ham. Den lede heks! Hun lod som ingenting, strålede som et pænt borgerdyr, der fortjente at blive fremhævet på denne plads. Hun skulle i stedet udråbes som forbryder, skulle hun. Håret sad perfekt. Den røde nuance, frisøren piftede det op med, kunne selvfølgelig ikke ses. Netop fordi hun var ret lille, som hun stod der i stram nederdel mellem mændene i jakkesæt, tiltrak hun blikket. Grundigt studerede han ansigterne og læste navnene i billedteksten, men de sagde ham intet. Han så kun madammen i den stramme nederdel. Det var hende, der havde ødelagt hans liv. Hvis de vidste det, ville de da stå der som støttepiller? Of course, det var ét fedt. En lille lus som ham skulle knipses væk. Han kunne forestille sig, hvordan hun i frokostpausen havde udleveret ham til latter. Gjort ham netop så ynkelig, som han følte sig, da brevet kom. Afslaget. I årevis, lige siden ulykken næsten, havde han kæmpet for at få et eksistensgrundlag. For at få sin ret. Havde underkastet sig den ene undersøgelse og ekspert efter den anden. Alt sammen forgæves. Han var for rask til pension, men ikke rask nok til at arbejde. 

Han var faldet i en sprække mellem spytslikkere og kunne eksporteres fra den ene sagsbehandler til den anden, fra den ene mislykkede arbejdsprøvning til den anden. Hans sag havde forfremmet heksen, så hun kunne stå der og trone. Ikke en skid anede hun om, hvordan det var at leve i et smertehelvede. Overveje, om apoteket kunne udskydes, eller om pasta og tun måtte strækkes endnu et par dage til næste udbetaling. Ærgre sig over, at andre snagede i forbruget af tobak og transport. Ikke mindst: ydmygelsen ved at fremlægge sit liv igen og igen for overlegne skiderikker.

Tredje gang han sejlede gennem Panamakanalen gik det galt under losning. En stor plade faldt ind i ham, siden kunne ryggen og højre ben ikke holde til belastninger. Rederiet var østeuropæisk uden forsikringer mod arbejdsskader. Slut med uendelige have og fjerne mål, selvom lysten til eventyr og udsyn var lige stærk.

Omhyggeligt klippede han billedet ud. Hentede luppen og betragtede hende nøje. Solstråler ramte glasset og gav ham en ide. Han limede fotoet op på et stykke karton. En sort sørgekant stak udenfor på alle sider. Så fandt han nålene frem fra den skjulte skuffe i chatollet. Han havde købt dem på Haiti. Sad længe og vaklede mellem hendes hals og øjne. Begge steder strålede arrogance. Til sidst lagde han resten af kartonen over ansigtet, og halsen fik et prik med en glødende nål dér, hvor luftrøret var ved at blive skjult af kraven. Han koncentrerede alle sine tanker om hende, forestillede sig, det var hans hænder, som nu greb stramt om halsen. Han flyttede kartonen. Med øjnene tryglede hun ham om at slippe. Hun skulle nok ændre den afgørelse.

Han rejste sig besværet, kunne ikke holde ud at sidde stille ret længe. Han tog kikkerten fra skabet og så ud over havet. I den kraftige vind nærmede et par lystsejlere sig kysten.

Om natten så han sit offer, så den åbne mund gispe efter vejret. Ønsketænkning. Næste dag ringede han til Borgercentret og bad om at tale med sin sagsbehandler. Efter en halv dags venten fik han en anden i telefonen; hun var der ikke i dag. Tilfreds smækkede han røret på og lavede kladden til sin anke.

Han googlede hende, fandt et par artikler om mønsterbrydere. Ledte efter hendes navn i den lokale telefonbog. Heldigvis var det så ualmindeligt, at han ikke var i tvivl, da han så det springe frem på linjen. Zoomede ind på luftfotoet over hendes bopæl. Fandt ejendomsværdien. Sådan var det, har man råd til at eje sin bolig, bliver man mere og mere rig. Overvejede længe, om han skulle ringe eller selv troppe op. Der var telefonsvarer på, så han endte med at humpe ned til cyklen. Mødte hestehalefyren foran gadedøren, han så ud, som om han pønsede på noget. Det blæste ind til knoglerne i den tynde vindjakke, han tænkte, det havde været godt med et beskyttende fedtlag.

Lidt efter cyklede han langsomt forbi det velholdte rækkehus og spekulerede på, om damen virkelig lå syg derinde.

2. kapitel. 1. uge i oktober

Den 1. oktober var en ganske almindelig hverdag, efterårsblade fløj i luften. Kaj kørte på arbejde, Lone cyklede til supermarkedet. Det var længe siden, hun tænkte på denne dato som noget specielt. Først da hun om aftenen med iskolde fingre trådte ind ad døren til lejligheden, og Kaj ikke var kommet hjem, huskede hun. Men han var vel bare ude med vennerne. Hun kunne slappe af, inden hun gik i gang med madlavningen. Telefonen ringede, nej, sådan et budskab overbringes personligt, hun kunne roligt tage den.

Det var hospitalet, stemmen bad hende komme omgående, hendes mand var kørt galt. Hjertet hamrede, benene svigtede, hun sank ned i den blomstrede sofa, knugede en af puderne, havde ikke travlt. Måtte lige... vidste, at hun måtte gennemføre komedien, som hun havde gjort i hele ægteskabet. Snarere tragedien, rettede hun sig selv og betragtede bryllupsbilledet på væggen. Hun blev grebet af ømhed for de to unge glade mennesker. Hvordan kunne man blive så forandret på syv år? Hænderne rystede, da hun lagde mere mascara på. Krøb i den lune, bløde sweater. En taxa til hospitalet.

Medfølende øjne, en sygeplejerske, som tog hende under armen. Kaj var på operationsbordet efter den voldsomme ulykke. En ansat stak et krus kaffe i hendes hånd, spurgte, om der var nogen, hun ville ringe til. Hun lod, som om hun ringede til Kajs slægtninge, havde ikke travlt med at få dem hertil. Tiden sneglede sig af sted, hun gik udenfor og røg.

Lægen forklarede og forklarede, hvor skadet Kaj var, at hans hjerne aldrig ville fungere mere, at det var bedst, hvis han døde. Først langt senere tænkte hun på det modsætningsfyldte i, at lægerne kæmpede for at redde et liv, de ikke mente, var værd at bevare.

- Ja, det er bedst, nikkede hun grædende.

Kan hænde hun ellers ville komme til at pine og plage ham en smule. Glemme at sørge for det nødvendige. Da hun endelig fik lov at se sin mand, lå han bevidstløs koblet til en respirator. Hovedet var forbundet, så hun knap kunne kende ham. I et glimt tænkte hun, at det var muligt at hjælpe døden på vej, men nej, det kunne hendes samvittighed ikke bære. Hun følte sig så ren og god, som hun stod der, den følelse skulle ikke ødelægges. Tænk, at skæbnen kan være så nådig. Hun kunne ikke finde et mindre ord. Håbede bare, lægerne havde ret. Hun holdt af det ægteskabsbillede, der var i de hvidkitledes øjne. Kunne svøbe sig i det, så længe ingen prikkede hul. De kunne ikke se bag tårerne. Men hospitalslugten var så skarp og kvalmende, at hendes altoverskyggende tanke var at slippe ud i frisk luft.

Der var stadig to timer tilbage af den 1. oktober. Hvorfor havde hun set den dato? Det var uhyggeligt. Hun mærkede inde i sig, at Kaj ikke ville overleve. Svære timer forestod, det måtte hun tage med. Bagefter kom uendelig mange dage til hende.

Da hun ved midnat steg af bussen, så hun den lille mørkhårede kvinde, som altid gik rundt, som om hun ønskede at være usynlig. Oppe foran hoveddøren mødte hun sin muslimske nabo.

- Min ældste søn skal giftes, strålede han. - Vi holder stor fest. Mange mennesker.

- Til lykke, sagde hun.

Inde i den tomme lejlighed ærgrede hun sig over, at hun ikke havde fortalt naboen om sin døende mand. Måske havde han inviteret på te. Hun havde været der en gang og frydet sig over den kommen og gåen, leen og snakken, der var. De havde smilende opvartet hende og spurgt om en masse, det var nemt at svare på.

*

Endnu en regnfuld dag. Torsten løb over parkeringspladsen til Borgercentrets personaleindgang via en kælderdør. Receptionisten, Yrsa, åbnede på det aftalte ringesignal og gav en hurtig rundvisning. 

- Det lyder som et spændende projekt, sagde hun i elevatoren. - Du kan bare spørge mig, hvis der er noget, du gerne vil vide.

- Tak, smilede han og betragtede hende.

Hun kunne godt tabe et par kilo, men på den anden side var de velfordelte.

- Altså, jeg har selvfølgelig også tavshedspligt, men æh.

Hun så sigende på ham.

- Du kan sikkert fortælle mig en masse om typerne, som kommer her og måske give nogle tips til egnede kandidater?

Yrsa nikkede og viste ham kantinen, træningssalen og grupperummene i kælderen. Man gjorde tydeligvis noget ud af socialt samvær her sammenlignet med tilbøjeligheden til skuffemadder eller udespisning på redaktionen. Han lagde sine foldere om projektet på bordene sammen med de andre pjecer.

Da Borgercentrets udvidede ledelsesgruppe samledes til morgenmødet, blev han budt velkommen med en hel lille tale af direktøren, Hugo Sørensen, med sund solbrun kulør og iført perfekt siddende jakkesæt. Forhåbentlig fik han selv en dag råd til lige så eksklusivt tøj.

- Værdigrundlaget for dette hus er “Medmennesket i centrum“. Vores kundeunderlag vokser, vi kan være tilfredse med vores strategier. Men de kan altid forbedres! Vi kan skabe resultater, som vil give genlyd langt uden for vores lille kreds. Derfor er vi meget glade for at have en dybdeborende journalist til stede i dag. Det er vigtigt, at de ressourcer, vi har til rådighed, bruges optimalt. Sådan fortjener vi vores løn. Husk, vores område er fødekæde for både medicinalindustri, konsumption af drikkevarer, tobak, fast food og søde sager, desuden er der hele underholdningsindustrien, som ikke kunne undvære vores klienter, og glem ikke alle de flinke små damer i den alternative behandlerverden; hvad skulle de dog gøre, hvis ikke vi sendte dem kunder? Der er mange muligheder for sponsorater. Det gælder om at skaffe sig massiv medieomtale! I denne uge har jeg fx spottet på lokalaviser: “Tilkaldte forgæves politi efter voldeligt overfald.“ “Ældre vækkes og bades om natten.“ Hvilket eklatant eksempel på kreativ sagsbehandling. Eller disse her: “Ventetider for psykisk syge børn og unge vokser og vokser.” “Stadig høj andel af andengenerationsindvandrere uden arbejde.” De bevilligende myndigheder kan ikke overse disse problemer, når medierne tager fat i dem. Ingen tør negligere meningsmålinger.

Researchen var på plads: Hugo Sørensen havde kun været ansat få måneder og havde til opgave at modernisere Lundehøj Borgercenter efter kommunesammenlægningen. Først og fremmest ved at optimere antallet af selvbetjente borgere, dernæst ved at indføre ens procedurer i de forskellige afdelinger. Jo mere standardiserede de var, des færre ansatte behøvedes, havde han udtalt. Og med udviklingen af samarbejdende edb-programmer ville funktionerne blive enklere. Det var vigtigt at højne kompetencer på tværs og hæve det samlede vidensniveau. Strukturer og arbejdsgange var træge, evnen til omstilling og forandring måtte opgraderes for at følge med fremskridtet. Det var på tide at støve institutionen af og tilpasse den det 21. århundrede.

Af den efterfølgende debat fremgik det, at socialforvaltningens interne målsætning denne måned var at gøre klienter fra hjemmepsykiatrien selvforsørgende. Hver behandler skulle finde et par egnede objekter og køre kampagne over for vedkommende. Succes ville blive værdsat med løntillæg.

- Hvad med opfølgning på sidste måneds projekt om integrering af fremmedsprogede småbørn i daginstitutioner? spurgte Carsten, en af de midaldrende mellemledere. - Der er stadig masser af løse ender i det. 

- Den indsats skal vi fortsat være opmærksomme på. Men vores kampagner skal ikke blive sovepuder, svarede direktøren og slog ud med armene. - De økonomiske præmisser har ændret sig.

Artiklen var hjemme, konstaterede han, mens en længere diskussion med eksempler og forslag foregik. Han noterede flittigt og bemærkede reaktionerne bordet rundt. Som i enhver anden personalegruppe var der både disciple og modstandere.

Nu kom de interne instrukser, og på grund af tavshedspligten i forvaltningen blev han bedt om at gå udenfor; han lyttede ved døren, selvfølgelig: Klienter med ringe netværk og formuleringsevne er mest modtagelige for pres, lød instruksen. Sørg for at fremlægge forslag med autoritet og henvis flittigt til cirkulærer og målsætninger.

Den kommende uge skulle ledelsen på studietur til Japan. Der ville man få input til at lave strategiplaner og implementere den ny ledelsesstruktur. Alle telefoniske og personlige henvendelser måtte derfor varetages af personalet på gulvet. Klienterne ville virkelig værdsætte, at organisationen blev trimmet, så den var fuldt på højde med private virksomheder.

En masse varm luft iklædt modeord. Innovation og nytænkning om noget, der højst var ny vin på gamle flasker. Lignende effektiviseringer indebærende fyringsrunder var for længst gennemført på hans avis, begrundelsen var den store konkurrence på medieområdet, hvor gratisaviser og digitale nyheder udgjorde en trussel. Han skulle holde sig på god fod med direktøren, måtte falde ind i jargonen, men også vise empati med klienterne, passe på bukserne ikke revnede.

På vej ud fra Borgercentret mødte han i svingdøren en mørklødet mand med kraftigt skæg og bad om et interview.

- Hvad vil du vide?

Manden så mistænksomt på ham. Han skyndte sig at forklare om projektet og de muligheder, der lå i det. At man ganske gratis fik en masse hjælp til at komme i gang på arbejdsmarkedet og endda kom i avisen. 

- Vi kan snakke lidt, og så kan du bestemme dig bagefter, foreslog han. - Jeg giver en kop kaffe. De gik hen til Centerpubben, mens manden fortalte, at han var blevet fyret fra elektronikfabrikken og var arbejdsløs.

- Min kone arbejder, gør rent, sagde han. - Men huslejen er alt for dyr.

- Har I børn?

- To drenge, Aref og Hassan, og en pige, Dorri. Store børn er dyre, de ønsker ting som kammeraterne. Tak, sagde han og nikkede mod kaffen og linsen.

- Hvis du selv kunne vælge, hvad ville du da arbejde med?

- Jeg er ingeniør, men skal bestå prøver for at blive godkendt her i landet. Har været her tre år. Min viden forældes. Jeg søger alt muligt.

- Hvor kommer I fra? spurgte han og vendte en side i notesblokken.

Øjnene var sørgmodige. - Iran. Der er arrestordre på mig. Umuligt at vende hjem igen.

- Det lyder, som om vi kunne samarbejde. Du har jo en masse kvalifikationer og taler dansk. Gør din kone også det?

- Ikke så godt. Hun skal på kursus.

Iraneren lovede at tænke over hans tilbud, og de udvekslede telefonnumre.

*

Det var for nemt. Jonathan sad foran skærmen med Metallica drønende. Jointen havde åbnet hans øjne. Facebook var stedet, oprette en hadeside. Lynhurtigt ville underskrifter strømme ind. Han gad ikke være til grin mere. Den bitch fortjente en forskrækkelse. I dag havde hun overskredet grænsen. At kalde ham forkælet! Han var analyseret af flere hjernevridere og havde en diagnose. Hun skulle selv prøve angsten. I dette tilfælde var en hadeside ikke nok. Der var alt for mange, som ikke engang havde råd til en computer eller ikke var på Facebook. Så han måtte på gaden. Ned foran Borgercentret med en underskriftliste. Det ville være godt, hvis mange allerede havde tilsluttet sig på nettet. Han brugte et alias, bitchen skulle ikke vide, det var ham, der stod bag hadesiden, så fik han da aldrig vredet en krone fra hende. Han digtede et par troværdige eksempler på hendes arrogante og nedladende facon og gjorde hadesiden for Gurli Abrahamsen færdig. Aliasser fra hans forskellige emailkonti tilsluttede sig de følgende timer. Nu manglede han bare papirudgaven.

I stuens fjerneste krog kravlede en kæmpe edderkop. Han lukkede øjnene og prøvede at mane den væk, men de lange tynde ben hang i en tråd, da han kiggede derhen. Panikken rumlede i maven, var på vej op; hvis det ækle kryb kom for tæt på, vidste han, hvad der ville ske: Det bed og stak og kradsede på huden og under den. Alt, hvad der tvang sig ind på ham, var afskyeligt; jo mindre des værre. Han kunne umuligt sidde stille foran computeren, umuligt koncentrere sig om noget. For øjnene af ham blev benene til hænder, der holdt et våben rettet mod ham. Resolut greb han et blad, vovede sig nærmere, gjorde et udfald mod den truende kvinde, så hestehalen dansede. Baskede hende omkuld med strakte arme. Hun spjættede med benene, han slog løs, til der kun var en sort klat. Hjertet hamrede, han måtte have en joint. Det var den sidste, han måtte snart ud og skaffe mere. 

Han tog et par dybe sug og faldt til ro i sin krop, vidste, at hjernen havde narret ham igen. Han ønskede mere end noget andet at beherske sig, at opfatte tingene uden at puste dem op. Men ophidselsen havde taget over. Det var, som om hjernen zoomede helt vildt ind og forstørrede tingene grotesk. Angsten sad i den forbandede amygdala. I modsætning til de fleste erkendte han sine forvrængninger. Bagefter. Prøvede at finde årsagen. Virkelig. Han satte sig foran skærmen, fandt pokersiden, tjekkede de spillende og gjorde sin indsats. Fortjente en pause.

*

Betina kravlede ud fra garderobeskabet og forklædte sig helt i hvidt. Stille listede hun ned ad trappen, spejdede ud ad gadedøren og gik, som om det var helt i orden. Hun følte sig så let, befriet af gråden.

På hjørnet genkendte den første regel hende.

- Stands! råbte han. - Du må ikke gå der.

- Hvorfor behandler du mig ikke som et menneske? spurgte hun. 

- Jeg er ikke menneskelig, svarede reglen. - Jeg står her bare, til en ny bliver sat i mit sted.

- Bliver han så bedre? spurgte hun.

Reglen svarede ikke, måske var han ved at blive skiftet ud. Nu skete der noget. Alle reglerne talte taktfast, ikke én mistede rytmen:

- Vi findes for, at de stærke ikke skal tage magten.

- Det er jer, der er de stærke, jer der har magten, svarede hun.

- Vi er til for at regulere borgernes indbyrdes forhold.

- Jeg synes, I gør livet besværligt. Så vi ikke kan finde ud af noget!

- Nogen kan, svarede reglerne. - Vi er frembragt af mennesker.

- Af mennesker? udbrød hun. - Levende mennesker?

- Nu skal jeg hente den tosseparagraf, som passer på dit tilfælde, sagde den første regel. - Hold hende under opsyn imens.

Alle de andre regler marcherede sammen om hende, tre på hver led i første firkant, flere længere ude. Hun kunne tælle ti i en række, inden hun blev så mast, at alt blev uklart for hende.

- Åh nej, ikke det, stønnede hun. - Ikke spærres inde mellem paragrafferne. Nu, hvor jeg er trådt udenfor.

- Hvor vil du gå hen? Du kan ikke klare dig uden os.

Hun slog på sit hvide maveskind. Monotont hamrede hun løs, som var det en tromme. Straks rettede geledderne sig ind og marcherede efter hende, da hun begyndte at gå mod det grønne område. Hun satte sig på en bænk, kiggede op i træets krone og fortabte sig i de fligede former. De gule og røde farver var så flotte. Da hun havde siddet et stykke tid uden at fornærme reglerne, forlod de parken for andre presserende opgaver.

Hun så en bekendt komme gående på sin helt egen haltende facon. Erling forsvandt næsten i jakken, blikket var rettet mod jorden, og trak han ikke ekstra meget på det dårlige ben?

- Hvordan går det? spurgte hun.

Erling satte sig tungt ved siden af hende og gned sig over lænden: - Det blev et afslag!

- Afslag? Når lægerne støtter dig?

- Hvad hjælper det, når hende dullen har den endelige afgørelse?

- Jeg er også blevet træt af hele mit cirkus. Det er ikke bedre end dit. Reglerne er begyndt at råbe efter mig.

Hun så sig omkring: - Om et øjeblik kommer der en og siger, at jeg ikke må tale med dig. Sidste gang, de var efter mig, skulle jeg hver morgen tage hen til et hus, hvor alle som mig blev stablet op og talt og kontrolleret. Hvis de fandt den mindste malerklat, måtte jeg gå på gaden. Så skulle vi sætte mærkater på varer; de sagde, det var vigtigt, men næste dag startede vi forfra igen. Nu er jeg her.

- En surdej, hele bundtet. De skulle klynges op hver og en. Dem bag skrivebordene tror, de har en helvedes magt. Det værste er, at det har de også. De kan smadre både dig og mig og den halve by.

- Jeg er gået fra det hele, alle indkaldelserne.

- Du skal jo leve.

Fyren med hestehale nærmede sig.

Erling rystede afvisende på hovedet. - Ellers tak, Jonathan!

- Hør, jeg har set jer på Borgercentret. Foran hende den lille sure, rødfarvede mokkes kontor? Behandler hun osse jer som lort?

De grinede, sikken et sammentræf.

- Se, jeg har lavet en underskiftindsamling. Hun skal høre vores mening, det står i loven.

Sådan var det, det havde hun også læst.

- Der er masser af andre, som har fået nok. Skriver I osse under?

Først satte hun sit navn på listen, så Erling, og Jonathan gik videre. Erling så efter ham: - Det hjælper ikke en skid. Men jeg har sgu fundet fidusen.

- Jeg er lutter øre. Giver du en smøg?

Han rakte hende pakken: - Eget fabrikat. Jeg har fået harpen i gulvet. Got her.

- Hvad siger du! Hun rejste sig halvt op. - Hvad har du gjort? Hvis du har rørt nogen, bliver du buret inde. De finder dig.

- Bare rolig. Over langdistance, smilede han. - Jeg kunne ikke gøre en flue fortræd. Ikke engang en spyflue.

- Hvad så?

Han hviskede. - Har du hørt om voodoo?

- Jeg har også hørt om mennesker på Mars.

- Det virker sgu. Hun er sygemeldt.

- Tilfældigt sammentræf.

Erling fortalte hende det hele. - Kom, skal du se. Nu er vi sgu sagsbehandlere, grinede han. - Nu kan vi fortolke lige så egenrådigt, som de plejer.

- De synes kun, man er en god borger, hvis man har arbejde. Alt andet er ligegyldigt, sagde hun, smed skoddet på jorden og tværede det ud.

- Man må ikke belaste skattekronerne. De velbjergede tror, vi alle er én stor grød, fortsatte Erling og drejede om hjørnet. - At vi ikke kan tage initiativer, bare lader os hundse med. Vi er tabere. Der er ingen ressourcer i os, vi gemmer os i misbrug. De vil ikke bo i nærheden af os, ikke omgås os frivilligt. Det skal de komme til. De skal blive som os. Det er indvandrernes skyld. De får i pose og sæk, mens vi andre… 

- Sludder, afbrød hun. - Du er blevet forført som så mange andre. De, der aldrig kan få nok, kaster skylden på de fremmede. Grådighed og egoisme styrer. Hvis vi skal hoppe med på egotrippet, skal vi være glade for de fremmede; de hindrer, at vi selv bliver syndebukke. Da de nåede op i Erlings lejlighed, gik hun hen til vinduet. Der lå en kikkert, hun rettede den ned mod gården, hvor en gyngende pige blev trukket så tæt på, at man kunne tælle fregnerne. Erling kom med et par øl og fik hende til at sværge aldrig at røbe noget. Hvor var han barnlig, tænkte hun og stirrede forbløffet, da hun så det sortkantede avisfoto med nålene i.

- Er det det hele? Hvad med at prøve en af dem lidt højere på strå. Hvem skal behandle din anke?

Erling pegede på manden ved siden af den kvindelige sagsbehandler. - Det må være den sleske herre der.

- Hvis det virker, forsinker du jo bare din sag?

- Foreløbig må vi se, hvad der sker. Det drejer sig jo ikke kun om dig og mig, men om alle små mennesker, som kommer i klemme på den ene eller anden måde.

- Hvor er du blevet goood, vrængede hun. - Skal vi ikke hellere finde en rigtig diktator at vælte?

- Masser af folk, som adlyder ordrer, er forudsætningen for diktatorer.

Hun fik pludselig nok: - Jeg vil ikke være med til at skade andre, selvom de ødelægger dit eller mit liv.

- Hvis det nu var dit arbejde, og du scorede kassen ligesom dem? Vil du, eller vil du ikke?

- Okay, gør som du vil, men jeg tror ikke et sekund på det.

- Altså vil du ikke. Tro er det halve.

- Jeg vil ikke, det hjælper hverken dig eller mig.

Erling sad længe hensunken i tavshed. - Måske har du ret. Der kommer sgu bare nogle nye. Verden oversvømmes af spytslikkere. Hvad så med at lave noget rigtig kriminelt, så får vi i hvert fald både mad og husly?

- Så hellere gå på gaden.

- Kun ved at bosætte dig på en øde ø kan du slippe for kontrol-freaks.

Tårer sprøjtede hende ud af øjnene. - Hvad fanden har vi gjort, at alting skal være så forbandet svært.

- Du lever i det bedste af alle samfund, vrængede han. - Ingen får lov at sulte, ingen mangler det mest nødvendige.

- Det kunne være værre, jeg ved det, snøftede hun og tørrede øjnene med bagsiden af hånden. - Men det kunne eddermuleme også være bedre. Man venter og venter, mens papirbunker roder rundt på kontorerne. Man ringer og bliver stillet om fra den ene til den anden, får en sludder for en sladder. De skyder skylden på systemer, som ikke virker. Der er altid lige indført et nyt eller en ny maskine eller en nyansat, alting er hele tiden for nyt til, at nogen kan finde ud af det. Man skal oprette CV på nettet og logge sig ind hver uge, men jeg har ikke nogen pc.

- Du kan låne min. Nu giver vi sgu den sjover et hak i tuden. Erling tog en nål og borede den ind mellem øjnene på den høje herre.

*

Tøseblog.

Jeg har allerede fået 17 nye venner. Cool. Må finde ud af alt om dem. Jeg styrer selv, ingen kan bestemme, hvad og hvornår jeg skal skrive. Ingen retter og sætter røde streger. Jeg fortæller om mig selv og bliver til. Usårlig. Hvis nogen siger noget grimt til mig, tænker jeg: pas på! Dine ord vil ramme dig fra skærmen. Andre vil hade dig. Det er så fedt, når venner skriver pænt. Hvis nogen gør mig ondt, er det slet ikke mig. Jeg ser til udefra, skriver om en anden. I virkeligheden er livet bare noget, vi forestiller os, alle vi skærmtrolde.

Mor ville vide, hvad der var i vejen. Hun synes, jeg bruger alt for meget tid foran skærmen. Forældre er aldrig tilfredse. Ingenting, svarede jeg. Hun forstår ikke. Kan ikke engang selv finde ud af det. Ville ønske jeg var en anden. En der sætter gang i sjov og ballade i stedet for at sidde og skrive om ingenting.

Hader alle formaningerne: Stil nu din taske på plads, vi falder over skoene i gangen bla bla bla. Tænker hun kun på, hvordan her ser ud, hvis nogen skulle komme? Hun tror, hun har ret til at vide, hvad jeg laver på min pc. Sygt. Det er min, har hun ikke fattet det. Jeg er sgu ikke en lille pige på fem år, der ikke kan passe på mig selv. Ved godt, voksne får tudet ørerne fulde om pædoer, men der er altså noget, der hedder privatliv. Hun skulle bare vide.

Jeg fik et par rigtig nice sko af far. For ham er jeg ikke et pattebarn. Øver mig i at balancere, så høje stiletter har jeg ikke haft før. Drengene glor og kommer med tilråb. Bare for at vise sig for de andre. Nederen!

*

Allerede på lang afstand kunne Gurli se noget papir hænge under vinduesviskeren på den røde Mazda. Det var næppe en parkeringsbøde - hvorfor skulle hun få en bøde her? Nu opdagede hun de store sorte bogstaver som på de breve, hun havde modtaget flere af hjemme i postkassen. Hvad var meningen, blev hun også forfulgt her? Hendes gode humør svandt, hun havde ellers fået opdateret et par vigtige sager i søndagsstilheden på Borgercentret. Huset var et nedlagt sindssygehospital. Foruden hovedbygningen var der udløbere til siderne med pavilloner, i dem havde de fleste privatpraktiserende til huse, så var de uafhængige af Borgercentrets åbningstider. 

Forsigtigt skridtede hun over vandpytterne, så det ikke sprøjtede på de lange sorte støvler. Hun hadede de breve. Virkelig. Hvorfor hende? Med to fingre i det yderste hjørne fjernede hun kuverten og stirrede et øjeblik på de avisudklippede bogstaver: Gurli Abrahamsen. Den måtte være anbragt for nylig, efter regnen var holdt op. Så smed hun brevet ind på bagsædet, satte sig og stak nøglen i tændingen. Det svin vidste altså, hvor hun arbejdede, befandt sig måske i nærheden. Han - hun var sikker på, det var en mand - skulle ikke få den triumf at se hende læse budskabet. Det svarede uden tvivl til de forrige. Dødstrusler. Hun kastede et blik op mod Borgercentrets vinduer, nogle få var fuldt oplyst. Gloede bæstet ud på hende?

Hun var alene på parkeringspladsen, besluttede ikke at køre den sædvanlige vej hjem. Han kunne ligge på lur et sted. Ikke fordi hun følte overhængende fare - slet ikke. Uden tvivl var manden en kujon, en af dem der plejede at hænge foran hendes skrivebord og forvente hjælp i stride strømme. En der havde set sig gal på systemet, og så skulle hun undgælde som budbringer af ubehagelige nyheder.

Efter krydset drejede hun brat ind for at handle i det nyåbnede lavprismarked bag skolen og sørgede for at gå rank over parkeringspladsen uden at se sig tilbage. Mens hun fyldte økologisk hakkekød, løg, gulerødder, flåede tomater og skildpaddeis i indkøbsvognen, cirklede tankerne. Hvad nu, hvis han ventede, når hun kom hjem. Hvad stod der i brevet? Hun måtte fortælle Greta om det nye brev. Mobilen frem. Greta svarede ikke, åh, hun var jo i Amsterdam. Måtte alligevel have en flaske vin med. Hun syntes, kassedamen gloede så underligt. Børnene kom først om et par timer, der var tid nok til at hente de andre breve og tage direkte på politistationen. Da hun kørte hjemad, holdt hun øje med bakspejlet, ingen fulgte efter hende. Heller ingen fremmede at se foran rækkehuset. Hun låste sig ind, fandt en kniv og sprættede straks kuverten op.

"Deadline inden du fylder 36", stod der på det computerskrevne ark. Han kendte uden tvivl hendes fødselsdag, i slutningen af måneden, den 25.10. Hvem af klienterne kunne vide så meget om hende? I dag var det muligt for enhver at skaffe alle mulige personlige oplysninger via offentlige registre. Som ansatte. Udenforstående kunne næppe, så skulle de være hackere. Denne person havde adgang til computer, men skrev ikke kuverten ud på den. Hun havde været i lokalavisen for nylig i anledning af projektet om udslusning af klienter til arbejdsmarkedet. Vedkommende var ikke bare en galning, lod det til. Det var en, der var i stand til at finde ud af ting. Han kendte bilen, bopælen, arbejdspladsen, havde udspioneret hende. Vidste, hun var på arbejde i dag, søndag, måske også, at hun var alene hjemme? Blev åbenbart ved, selvom hun forsøgte at ignorere truslerne. Kunne det være en kollega, en grov spøgefugl?

Ordet deadline blev især brugt af journalister og andre mediefolk, men set i lyset af de tidligere breve tvivlede hun ikke på meningen. Nogle kræftpatienter forstår at få alt ud af deres sidste tid. Lever intenst med deres kære. Hvad ville Tobias og Ann-Katrine sige, hvis hun pludselig foreslog en længere tur ud i verden? Ville de overhovedet med? Det kunne ikke lade sig gøre, hun måtte arbejde på at befæste sin position først. Man bliver ikke udnævnt til mellemleder og beder om orlov tre måneder efter. Børnene skulle også passe deres skole. Men de kunne have så meget ud af en rejse, at det opvejede skolegang. En oplevelsestur. Men hvordan skulle hun få råd til det? Fremleje rækkehuset imens, det ville give noget. Kunne hun overhovedet søge orlov? Var det at flygte? Hun prøvede at foreholde klienterne, at det ikke nyttede at flygte ud i misbrug, når problemerne voksede dem over hovedet. Men det her var noget andet.

Da hun havde fundet de andre breve bagest i en skuffe, ringede Tobias: - Far spørger, om vi kan blive her og gå til koncert i morgen?

Den sædvanlige overbudspolitik. Fandeme nej, om han skulle købe børnene. Erik skulle ikke skalte og valte med hendes tid og børn, som det passede ham.

- Nej Tobias, vi har en aftale.

- Årh, mor.

Hun forestillede sig hans lange øjenvipper blinke mod Ann-Katrine og Erik. Hun og Ann-Katrine skulle have en fortrolig samtale, det kunne ikke udskydes. Erik ville næppe komme til telefonen, han burde være mand nok til at ringe hende op, når han ville lave om på aftalerne, før han lovede børnene noget. Hun havde været meget large, de var næsten lige så meget hos ham. Alle hævdede, børn har brug for begge forældre. Men gælder det altid? Hun skubbede en lille nagende tvivl fra sig og sagde spontant:

- I morgen havde jeg regnet med en biftur. Og den lille kinesiske bagefter.

Nu ville hun koncentrere sig om børnene og få det latterlige brev på afstand. Slå det helt ud af hovedet. Men først skulle politiet involveres. Brevskriveren måtte standses. Ikke tale om, hun ville være til grin mere.

Ti minutter senere kørte hun op foran den lille lokale politistation, som var blevet indrettet i det nedlagte posthus. Den havde heldigvis åbent, når folk havde fri. Fra skranken blev hun vist ind til en betjent med mellemøstligt udseende. Ikke, at det gjorde noget, men han var alt for ung, kunne næppe have erfaring i den type sager. Måske snarere omkring bander og den slags. Han præsenterede sig som Amar.

Hun lagde plastikchartekket med brevene frem og forklarede, hvor og hvornår hun havde modtaget dem.

- Det vil sige, du har været på arbejde i dag?

Hans brune øjne så spørgende på hende.

Hun slog blikket ned, den fyr så uforskammet godt ud. - Der er så dejlig fredeligt, man kan få en masse fra hånden.

- Mødte du nogen?

- Ikke et øje.

- Kan det være en drillepind, en du kender privat, som vil afsløre spøgen på din fødselsdag? spurgte han og smilede på en måde, han godt selv vidste, var charmerende.

- Umuligt.

- Din eks?

- Børnene er hos ham nu, hvordan skulle han få anbragt brevet på min bil?

- Nogen underlige opringninger? Eller andet du har bemærket?

Og sådan sneglede de sig gennem mulighederne. Nej, hun havde ingen dødsfjender. Han insisterede, og hun måtte indrømme, at enkelte klienter godt kunne blive højrøstede, når de ikke fik, hvad de ønskede. Forholdet til kollegerne var godt, men nogle var måske misundelige, hvis de havde søgt den mellemlederstilling, hun havde fået for nylig. Private fjender? Overhovedet ikke, hun levede stille og fredeligt med sine to børn. Manden, ja ham havde hun smidt på porten, han var lidt for glad for flasken, men trusler på livet? Det kunne ikke falde Erik ind, nok skændtes de om småting med samværet, men i det store og hele foregik det civiliseret og fredeligt.

- Javel, javel, sagde betjenten, - så må vi formode, truslen stammer fra en eller anden psykopat, som har udpeget dig som offer.

Hun skulle meget have sig frabedt at være offer, hun som havde klaret skilsmisse og børnenes opvækst så storartet og havde gang i karrieren ved siden af.