FIONA HARPER

Tre bryllupper og en baby

Oversat af

Dorthe Klyvø

Kære læser.

Jeg ved ikke, hvordan du har det, men jeg elsker historier, hvor personerne selv ender med at blive overrasket over, hvor meget de er vokset og har ændret sig i det sidste kapitel.

Når man læser bøger om sådanne mennesker, kan man selv håbe på at rumme ukendt potentiale.

Min heltinde, Jennie, i Tre bryllupper og en baby, er netop sådan en person. Hun begyndte sit liv i en birolle i Invitation til Chefens Bal, hvor hun var heltens charmerende, men uberegnelige, kendis-søster. Allerede dengang vidste jeg, at hun skjulte noget under sin glatte og glitrende overflade. Da jeg fandt ud af, at hun var stukket af til Las Vegas, kunne jeg ikke modstå at skrive hendes historie og finde ud af præcis, hvor denne overfladiske og sensationsjagende festpige befandt sig. Jeg tror, hun overraskede os begge!

Jeg håber, du vil nyde Jennie og Alex’ historie, og at den vil minde dig om, at vi alle er stærkere, end vi tror. Samt at vi ofte rummer mere kærlighed og generøsitet, end vi selv aner.

Kærlig hilsen

Fiona

Husk at alle vores bøger kan købes på harlequin.dk!

Til Joy, en sand ven

med et stort hjerte og åbne arme.

FØRSTE KAPITEL

Hvis der var en ting, Jennie Hunter var god til, var det at slippe godt fra en uventet begivenhed. Men desværre fejlede hendes magiske kræfter pludseligt og uventet en nytårsdag. Cirka samtidig med at en rodet buket bestående af liljer og grønt ramte hende i brystet og dernæst faldt direkte ned i hendes ventende hænder.

Hvordan var det lige sket?

Hun havde skyndt sig baglæns, da hendes stedbrors nybagte brud vendte ryggen til og slyngede buketten over sin skulder. Hvad havde Alice gjort? Udstyret den med et søgemissil? Det ville ikke overraske Jennie. Siden hun blev forlovet med Jennies stedbror, havde hun leget Kirsten Giftekniv med alle sine singlevenner, og Jennie var blevet hendes yndlingsprojekt.

En fugtig, buttet hånd klappede hende på skulderen. – Du skal ikke være ked af det, Jennie. Det bliver snart din tur.

Hun vendte sig og sendte fætter Bernie et smil, der sikkert mere præcist ville kunne beskrives som en vrængen. Hvis han havde efterladt et svedigt aftryk på hendes vintage-brudepigekjole i satin, ville hun proppe blomsterne ned i halsen på ham, kronblad efter kronblad. Snart din tur. Hvor mange gange havde hun hørt det i dag?

Hun kiggede ned på den rodede blanding af blomster og blade i sin hånd og vendte buketten den rigtige vej. Hvorfor havde hun grebet fat i den, da den ramte ind i hende? Det måtte have været en refleks. En hel flok enlige kvinder havde haft fråde om munden ved tanken om at få fat i denne gevinst. Hun burde have ladet en af dem trampe sig ned og snuppe den. Lige nu kunne hun mærke deres modvillige blikke på sig, mens bryllupsgæsterne gik frem for at sige farvel til bruden og brudgommen.

Jennie fulgte med resten af flokken, stadig med den fornærmende buket i hænderne. Der var ikke nogen steder at lægge den, så hun havde ikke noget valg. Hun stod bagerst i flokken et stykke tid og betragtede Cameron og Alice, der sagde farvel. Selv hendes nuværende sunde dosis kynisme ved talen om ”ægte kærlighed” kunne ikke forhindre hende i at sukke. Alice så vidunderlig ud sin vintage-brudekjole, og Cameron? Han kunne ikke tage blikket fra sin kone. Og sådan skulle det da også være mellem nygifte, ikke? Bruden skulle være centrum i brudgommens verden. Hans årsag til at leve. Et ufrivilligt hånligt snøft undslap hende, og hun skjulte det som et host og besluttede, det var et godt tidspunkt at bane sig igennem flokken og sige farvel. Da hun havde givet sin tilfredse stedbror et knus, vendte hun sig mod Alice. Bruden kiggede med tilfredshed ned på buketten i Jennies hænder. Jennie skjulte endnu et hånligt udbrud ved at smile bredt. Hun holdt buketten op og gjorde sit bedste for at se tilfreds ud. Alice grinede til hende og gav hende et knus.

– Du fortjener også at finde din særlige sjæleven, hviskede hun ind i Jennies øre. – Bare vent, til du møder ham. Han vender din verden på hovedet, og du bliver så lykkelig, at du ikke vil ane, hvad du skal gøre af dig selv.

Sikke en skam, at Jennie for nylig havde besluttet, at hun holdt af at have sin verden vendt på den rigtige måde. Hvis den så bare ville blive der.

Hun lukkede kortvarigt øjnene og forsøgte at få et overblik over alle de ting, som nyligt indtrufne omstændigheder havde vendt på hovedet. Men da Alice slap hende igen, havde Jennie øjnene helt åbne, og de var fyldt med det sædvanlige, frække glimt, som alle forventede af hende. Hun var virkelig god til at spille komedie.

Så var bruden og brudgommen væk, fulgt af et bjerg af konfetti, lykønskninger og larmende dåser. Deres bil satte farten op, da de kørte ud ad indkørslen til det eksklusive hotel, og Jennie åndede lettet op.

Nu var det endelig slut.

Nu, hvor Alice og Cameron var væk, ville folk blot koncentrere sig om at drikke for meget, sludre med glemte slægtninge og danse på en måde, de ville fortryde, når de så den uundgåelige video på Facebook i morgen.

Det var hendes plan at finde et roligt hjørne, smide skoene og skåle for enden på sine drømme og håb i så meget champagne, som hun kunne få fingre i.

*

Han så hende vende sig og gå væk … Nej. Jennie Hunter gik ikke bare. Gang var ikke den rigtige beskrivelse. Men han kunne ikke finde andre ord til at beskrive hendes hofters svajende bevægelse eller den elegante måde, hvorpå hun satte en fod foran den anden.

Brudebuketten hang løst i hendes hånd, mens hun skred hen over gruset i indkørslen. Andre kvindelige gæster gik usikkert på sådan en overflade, men ikke Jennie. Hun ikke så meget som kiggede ned, og hun så ud, som om hun gled hen over en glat og poleret overflade. Hendes askeblonde hår sad løst om skuldrene og var lige præcist kort nok til at give ham et glimt af hendes lange, yndefulde hals. En hals, han pludselig indså, at han ville elske at vride om. Men uheldigvis var det ikke en mulighed. I det mindste ikke i aften.

Hun sluttede sig til en gruppe mennesker, og han kunne høre hende le højt og lyst. Hun livede op til fester. Ikke overraskende, eftersom det var hendes profession. Hun havde været en af de mest omtalte kendisser på Londons festscene, da hun åbnede sin egen eventvirksomhed. Alle ønskede at være med til en fest, hvor Jennie Hunter kom.

Han sukkede. Det bekræftede alle hans værste anelser om hende at se hende her. Han ønskede at tage fejl, men han frygtede, at hun ikke var en kvinde, der kunne forpligte sig til noget som helst i en hel måned og slet ikke et helt liv. Hun havde narret ham. Måske ikke med vilje, men alligevel narret. Og det havde han det ikke godt med. Han var vant til at læse folk omgående og tog sjældent fejl. Hvorfor denne kvinde? Hvordan havde hun distraheret ham fra sandheden?

Han bevægede sig for bedre at kunne se hende, da hun nærmede sig indgangen til hotellet. Hun havde været svær at finde, fordi hun på det sidste havde trukket sig tilbage fra selskabslivet, men han vidste, hun ville komme til sin stedbrors bryllup. Cameron Hunter havde valgt en hemmelig og meget privat fest. Venner og familie var blevet svoret til tavshed, så det havde ikke været let at finde stedet uden at vække mistanke.

Han trådte ud bag den busk, hvor han havde skjult sig, og rettede på slipset. Det var ikke uden grund, at han havde inviteret sig selv til dette bryllup. Nu hvor brud og brudgom var væk, var det på tide at gøre, hvad han var kommet for. Nej, ikke hævn, selvom tanken var dukket op, da han så hende. Men sandheden.

Hvem var Jennie Hunter? Hvem var hun virkelig?

*

Da de sidste blafrende stykker toiletpapir bag på Camerons bil var væk, drejede Jennie rundt på sine designerhæle og begyndte at gå ind igen. Hendes arme blev trætte, og den tunge brudebuket hang slapt ned langs siden. Pludselig følte hun sig træt. Udmattet. Smilet på hendes ansigt begyndte at falme. Da hun så, hvem der kom gående imod hende, stivnede det helt, og hendes ansigt føltes skrøbeligt. Tante Barbara gik lidt usikkert på sine ellers fornuftige hæle. – Min yndlingsniece, deklamerede hun højlydt. Hun bredte armene ud, og Jennie var nødt til at tage imod hendes omfavnelse. Hun trak sig hurtigt tilbage, før tantens tykke foundation smittede af på hendes kjole. Hun havde en mistanke om, at tante Barbs forkærlighed for orangetonet makeup holdt halvdelen af familiens renserier i gang.

– Kom, sagde hun blidt og lagde en arm rundt om kvindens skuldre. – Skal vi ikke finde Marion?

Hendes stedmor var ekspert i sådanne ting. Hun flød altid over af en tålmodighed, som Jennie kun kunne håbe på at finde. Hun havde været den eneste moderskikkelse i Jennies liv i de sidste tolv år, og Jennie holdt af at tænke, at de havde det samme forhold, som Jennie ville have haft til sin egen mor, hvis hun havde levet længe nok til at se sin datter blive voksen.

Nå ja, forsøge at blive voksen. Visse familiemedlemmer tvivlede. Det var vanskeligere end forventet at styre tante Barb igennem mængden af gæster, der stadig ikke var nået ind i baren. Jennie så sig rundt i mængden og var desperat efter at finde sin stedmor. Men uden held. Hun så kun sin far, der stod og lænede sig mod disken i receptionen.

Tante Barb vendte sig mod Jennie og kneb øjnene sammen. – Du er i bund og grund en god pige, sagde hun og klappede hende på armen. – Og du skal ikke være ked af det. Det bliver snart din tur.

Okay. Nu var det nok.

Den ene forælder var vel lige så god som den anden, besluttede Jennie og styrede lige hen mod sin far. Tante Barb brød ud i bevægelse og larm. – Dennis! Hun for hen mod ham og lavede trutmund igen. Jennie smilede skævt igen. Der var noget meget tilfredsstillende ved at se Dennis Hunter, direktøren for Hunter Industries og generel hersker over alt, blive opslugt i et af sin søsters orange favntag. Jennie mødte hans bedende øjne over tante Barbs skuldre. Hvad har du gjort denne gang? sagde de, men i det mindste ledsagedes hans velkendte opgivende udtryk denne gang af et overbærende smil.

– Se, hvem jeg fandt, sagde hun og sikrede sig, der var et glimt i hendes øjne samtidig.

– Umulige barn, hørte hun sin far mumle, samtidig med at hendes tante mistede interessen for sin eneste bror og vendte sig for at spørge receptionisten om vej til baren. Pigen nikkede i retning af den dunkende musik og de farvede lys.

Hendes far gned med sit lommetørklæde på en stor orange plet på sit jakkerevers.

– Jeg forstår ikke, hvordan det lykkes dig at undgå det, sagde han træt. – Det lykkes hende hver gang med mig.

– Jeg har perfektioneret det gennem årene. Hvis du er flink ved mig, vil jeg måske lære dig det en dag.

Hendes far gryntede. – Jaså? Og hvor meget vil det så koste mig?

– Ingenting, svarede Jennie og kyssede ham på kinden. – Da jeg lånte penge af dig til at starte min virksomhed, sagde jeg jo, at det ville være sidste gang, jeg nassede på min far.

Hendes far gryntede igen. Et af hans jeg tror det når jeg ser det-grynt. Så kiggede han op og ned ad hende.

– Jeg må sige, at på trods af mine forbehold over for genbrugstøj …

– Det hedder vintage. Ligesom alt det gamle rod i din vinkælder. Det bliver bedre med alderen. Hun blafrede med øjenvipperne og sendte ham et indsmigrende blik. – Ligesom dig, farmand.

Han smilede modvilligt. – Du er et umuligt barn.

– Du ville ikke ønske mig anderledes. Og … Jennie lagde armene over kors og så ham lige i øjnene, – jeg havde indtryk af, at du ville komme med en fornærmelse forklædt som kompliment, så du kan lige så godt spytte ud.

Hendes far hostede og stod lidt uroligt. – Jeg ville bare sige, at jeg er glad for, at min nye svigerdatter insisterede på den kjole til brudepigerne.

Alice havde ganske rigtigt været fast besluttet, men eftersom hun sammen med den anden brudepige, Coreen, havde en butik med vintage-tøj, ville Jennie ikke have kunnet overtale hende til andet. Denne kjole havde været på deres lager, og Jennie havde forelsket sig i den omgående. Og hvem ville ikke være smeltet ved synet af denne østersfarvede satinkjole, der var skåret perfekt? Ren og skær elegance. Den havde siddet på Jennie, som om skrædderen havde set ind i fremtiden og lavet den efter hendes mål. Hun burde ikke have talt så meget om den, da hun købte den, for Alice huskede det. Og når først Alice havde sat sig noget i hovedet, forsvandt det ikke igen.

Så da Alice begyndte at lægge planer for brylluppet, havde hun plaget Jennie om kjolen. Det var da en skam at lade den hænge i garderoben. Og så havde Alice snakket løs om et par sko, hun havde, og om hvordan det ville være en skam ikke at bruge dem, når de passede så perfekt til kjolen. Jennie ville ikke fortælle Alice, at hun rent faktisk havde haft kjolen på. En gang. Og at hun lige nu hellere ville iføre sig en hyrdepigekjole end at tage den på igen. Men det ville have ført til for mange spørgsmål. Som hun ikke havde lyst til at svare på. Så hun havde taget kjolen på, og den havde tavst spottet hende dagen igennem.

Hendes far hostede. – Jeg ville bare sige, at jeg synes, du ser … at du er …

Længere gik hendes far ikke. Indimellem var selv skjulte komplimenter for svære for ham.

– Han forsøger at sige, du ser vidunderlig ud. Jennie mærkede en arm om livet og vendte sig mod sin smilende stedmor, der for første gang i ugevis virkede afslappet. Hun havde arrangeret hele brylluppet på rekordtid, fordi Cameron havde været alt for utålmodig til at vente. Han ville giftes med Alice på den første dag i det nye år.

Marion kiggede længselsfuldt hen mod den brede indkørsel, der førte væk fra hotellet.

– De bliver utroligt lykkelige. Det ved du godt, ikke? sagde Jennie og gav hende et klem.

– Taget på fersk gerning, svarede hendes stedmor med en lille latter. – Sådan er det at være forælder … uanset hvor store og dygtige, de bliver, så er de stadig centrum i ens univers, og det er umuligt at slukke for den indre radar, der blev tændt, da de blev født.

Og det var alt, hvad Jennie havde ønsket af sin far, da hendes mor døde; at vide hun var bare en lille plet på hans radarskærm. Men det havde taget nogle år at finde ud af, hvordan hun kunne tiltrække sig hans opmærksomhed.

Marion sukkede. – Det er tåbeligt. Jeg kan ikke tænke på andet, end at jeg ikke kommer til at se Cameron til søndagsmiddag helt så ofte nu. Det virker så egoistisk.

Jennie klappede hendes arm. – Sludder, sagde hun og besluttede at muntre stemningen op. – Jeg har smagt Alices mad, husker du vel? Jeg kan garantere dig, at I kommer til at se meget til dem.

De lo begge, vel vidende at det var meningen, og så kiggede hendes stedmor forskende på hende. – Og hvad med sig? Er du også ”utroligt” lykkelig?

Jennie stivnede. Den havde hun ikke set komme, og hun vidste ikke, hvad hun skulle svare. Ingen stillede hende sådanne spørgsmål. De spurgte hende, hvor hun havde købt sine skønne sko, eller hvor hun blev klippet, men aldrig noget under overfladen. Og de fleste mennesker troede da også, at hun kun var overflade. Hvis små piger formodedes at være lavet af ”sukker og andre søde sager”, så havde denne lille pige som voksen vist sig at være fyldt med ”cocktails og morskab og al den slags”. Og ingen havde forventet andet. Men pludselig en dag var der en, der så under overfladen. En, der havde besluttet at se, om der var noget underneden. Hun havde håbet det, men hans handlinger sagde mere end ord om den sag.

Hun rystede på hovedet. Hun ville ikke dvæle ved det. Eller ved ham. Og hun var ikke interesseret i den slags spørgsmål nu.

– Du ser træt ud, sagde Marion med rynkede bryn. – Hvad er der i vejen? Du bliver som regel kun fraværende, når der er en mand involveret, og du har ikke været dig selv, siden du kom hjem fra Mexico.

Jennie trak på skuldrene og så væk. Hun nævnede ikke, at på trods af planen om ferie i Acapulco var hun endt i Paris. En overraskelse i sidste øjeblik. Men det ville bare gøre hendes forældre nysgerrige.

– Jeg fik et maveonde dernede. Det har taget hårdt på mig.

– Ja, det må jeg sige, afbrød hendes far. – Vi så dig stort set ikke i hele julen.

Hun lagde armene over kors. – Men jeg har det fint nu, så I kan godt holde op med at kontrollere mig. Helt ærligt!

Hendes far kluklo. – Lad være med at surmule ad mig, min pige. Det duede, da du var otte, men det har langt overskredet sidste salgsdato.

Jennie havde ikke været klar over, at hun havde foretaget sig noget specielt med sin underlæbe og sugede den straks til sig. – Bedre nu? mumlede hun med lukket mund og med en antydning af trods i skuldrene.

– Meget. Hendes far forsøgte at se strengt på hende og fejlede.

Marion begyndte at le blødt. – Du er uvurderligt, Jennie. Noget helt særligt.

Jennie rynkede brynene og holdt om sig selv. Det var vel ment som en kompliment, ikke? Hun åbnede munden igen, men ingen af dem havde i virkeligheden forventet, at hun ville holde den lukket i lang tid.

– Jeg kan ikke se morskaben. Jeg ville ønske, alle ville tro på, at jeg har det fint nu. Der er ingen skade sket.

Hun nikkede i retning af tante Barb i et forsøg på, helt uventet, at dreje opmærksomheden væk fra sig selv. – Og det er mere, end man kan sige om visse andre.

Marion tog venligt mod maddingen. – Dennis? Hun kan umuligt selv køre hjem. Vi må finde ud af noget. Vil du ikke sørge for det?

– Hmm, sagde hendes far bare, men han vendte sig og gjorde tegn til pigen bag skranken.

I mellemtiden hilste Marion på sin svigerinde og gjorde tegn til Jennie om at hjælpe med at manøvrere hende hen mod en stor sofa i nærheden. Få øjeblikke efter var hendes far tilbage.

– Ikke godt, sagde han. – En af grundene til, at vi valgte det her sted, var, at det er så småt, at vi kunne booke hele hotellet. Alle værelserne er væk.

Jennie så på den store, brede trappe. Måske skulle hun bare gå direkte til plan B og snige sig op på sit værelse? Man kunne altid få roomservice, hvis hun fik brug for bobler til at drukne sorgen.

– Pokkers familie, mumlede hendes far.

Marion ignorerede ham og vendte sig mod Jennie. – Må vi bruge dit værelse? Indtil vi finder en anden løsning?

De blev afbrudt af en ikke så blid snorken fra sofaen. Jennie sank sammen i skuldrene. Der gik plan B op i flammer.

– Naturligvis, sagde hun, og hendes indre knustes, men hun rettede sig op.

– Du er en engel, sagde hendes stedmor og begyndte at ruske blidt i tante Barb. – Du får jo heller ikke brug for det lige med det samme, sagde hun over skulderen og nikkede hen mod festlokalet, hvorfra tonerne af ABBA nu lød. – Festen varer mange timer endnu.

Jubii. Endnu en fest. Lige hvad hun manglede.

Hendes eneste udvej var at skjule sig i fuld offentlighed. Sætte sig ved et bord lidt ude til siden og helst bag en af de store palmer.

– Du skal ikke tænke på os, sagde Marion og skubbede hende blidt i retning af festlokalet. – Gå du ind og mor dig. Vi skal nok klare Barbara.

– Pokkers Barbara, sagde hendes far. – Hun gør altid det her; nægter at ”være til besvær” ved at lade mig betale for sit værelse, hvorefter hun ender med at være nødt til at sove her alligevel. Næste gang insisterer jeg, uanset hvad …

Jennie overhørte resten af jeremiaden. Der var ikke andet at gøre end at presse ansigtet ind i de sædvanlige smilende folder og gå ind til festen som en god, lille pige. Og det gjorde hun så, efter at have sendt sine forældre et fingerkys.

*

Han havde set hende kigge hen mod trappen og havde håbet, hun ville lade sine fødder følge efter. Han ønskede ikke, at det her skulle foregå i fuld offentlighed, men stedet var op til hende. Han havde ingen kontrol over, hvad hun gjorde.

Han næsten lo. Overhovedet ingen kontrol. Bare se, hvordan han luskede rundt i buske og kom til bryllupper, hvor han ikke var inviteret, bare for at få et øjeblik af hendes tid. Og det lod til, at hun var fast besluttet på at undgå det. Nå, men bare for en gangs skyld ville denne forkælede prinsesse ikke få sin vilje.

Han fokuserede igen på hende, blot for at se hende danse, ja, faktisk danse hen i retning af festlokalet. Det er klart, hun ville vælge det frem for en rolig aften på sit værelse. Hun var Jennie Hunter. Hun måtte hen, hvor hun kunne være centrum for begivenheder og lyse og glitre. Han fik en bitter smag i munden. Hun var utrolig.

Han havde ellers følt sig både rolig og rationel, da han ankom, men hans kontrol forsvandt straks, han så hende. Han vidste inderst inde, at han ikke burde konfrontere hende her og nu foran så mange vidner, men han kunne ikke lade være at følge efter hende. Han gik direkte efter hende og kunne næsten se hendes fodaftryk skinne på det blanke trægulv. Pokker tage ham for at se ”glans”, når han ikke ønskede det. Men der var ikke antydningen af dans i hans lange skridt, da han trådte ind i festsalen og begyndte at lede.

– Psst.

Jennie snurrede rundt og så den anden brudepige, Coreen, sidde belejligt bag ved den sidste ledige palme. Pokker tage Camerons generøsitet! Baren var fri, og champagnen flød, hvilket betød, at de fleste gæster var vendt tilbage til festen frem for at forsvinde, da brudeparret var kørt. Der var fuld gang i lokalet, og hendes håb om at finde et roligt hjørne døde hurtigt. Nu håbede hun blot på at finde en ledig stol. Coreen skilte palmen foran sig og lænede sig frem. Hun så ret komisk ud i sin vintage-kjole omkranset af de grønne blade, men Jennie orkede ikke engang at smile. Hun vinkede tilbage og smilede ikke engang.

– Jeg har en ledig stol og to af disse, sagde Coreen og vinkede med en flaske champagne. – Vil du slutte dig til mig?

Så var der altså engle til! Jennie åndede lettet op.

– Se det giver mening, svarede hun og satte sig hurtigt bag den store palme på den sidste ledige stol i lokalet.

Som altid var Coreens udseende pletfrit. Hun tog sin virksomhed virkelig alvorligt, og Jennie havde aldrig set hende iført et nutidigt kostume. I dag var hun iført en prom-kjole fra halvtredserne i en lysende pink farve, der matchede Jennies egen østersfarvede kjole. Coreen skubbede champagneflasken hen mod Jennie, der greb om den. – Hvad skal vi skåle for? Hun tøvede. – Og vær sød ikke at sige ”lykkeligt til deres dages ende”.

Uden at vente på svar satte hun flasken for munden og tog en tår. Hun drak grådigt, tørrede sig om munden med bagsiden af hånden og satte flasken med et dunk på bordet. Da hun så op, kiggede Coreen på hende med et vidende smil om sine velformede læber.

– Bryllups-nedtur, hvad?

– Du skulle bare vide, sagde Jennie tørt og løftede igen flasken. I mellemtiden havde Coreen fanget en af tjenernes opmærksomhed på trods af, at folk vinkede til ham overalt. Men det var måske ikke så overraskende. Det var trods alt Coreen. Hun signalerede, at de skulle bruge et par glas, og han bukkede, mens han sendte hende et skævt, flirtende smil, før han gik ud for at hente dem. Coreen vendte sig ikke, før hans velformede bagparti var forsvundet ud af syne.

– Også jeg, sagde hun og sukkede tungt.

Jennie kunne ikke lade være med at le. – Det virker nu ikke, som om du er meget påvirket af det.

Coreen smilede skælms, før hun vendte mundvigende ned igen. – Men det er nu ikke det samme, vel? Det er fint nok at flirte, men på en dag som i dag fabler alle løs om kærlighed og løfter og for altid. En pige kan jo blive helt …

– Selvmordstruet? foreslog Jennie.

– Jeg havde tænkt mig at sige single, men dit ord er … beskrivende.

Tjeneren kom tilbage for at flirte med Coreen igen. Hun tog imod glassene og sendte ham væk med et filmstjernesmil. – Jeg har set det udtryk i en mands øjne tilstrækkeligt mange gange til at vide, at han ikke tænkte på kærlighed og løfter og for evig og altid.

Men alligevel kiggede hun over skulderen for at kaste endnu et blik efter hans pæne bagside. Jennie trak et glas hen til sig og fyldte det med bobler.

– Og det tænker du på?

– Måske. Jeg ved det ikke. Coreen holdt sit glas frem. – Hvad med dig?

Jennie åbnede munden for at tale, men kunne ikke. Hendes blik var sløret. For at skjule det rakte hun ud efter sit glas og tømte halvdelen. Boblerne gled som store sten ned igennem hendes hals.

For få uger siden havde hun troet på det hele. Kærlighed og løfter. For evig og altid. Men ikke nu. Måske aldrig mere.

– Hallo. Lyden kom fra et sted tæt på hendes øre, og hun opdagede, at den slørede pink klat ved siden af hende var Coreen. Jennie forsøgte at stoppe sine skælvende læber ved at bide tænderne samme. Denne gang brugte hun bagsiden af hånden til at tørre sine kinder. Hvorfor lige nu? Nu havde hun klaret hele dagen uden at bryde sammen. Det var virkelig patetisk. Måske var det efter at have set Cameron sende Alice det blik tidligere i dag. Hun havde sammenlignet med det, hun selv havde troet, hun havde fundet, og indset, at hun havde levet i en drøm. En hvirvelvind. Og den viden gjorde ondt dybt, dybt inde.

– Man ved aldrig, sagde Coreen og lagde en hånd på Jennies knæ, mens hun lænede sig tilbage i stolen, – måske får vi mulighed for at bytte disse kjoler til den ægte vare på et tidspunkt.

Men det fik bare Jennie til at græde endnu mere, indtil hendes næse føltes hævet, og halsen gjorde ondt.

Hånden på knæet klemte blidt. – Selvom jeg faktisk i al hemmelighed har leget med tanken om at bære absolut ingenting, hvis den skæbnesvangre dag skulle oprinde, tilføjede Coreen.

Og pludselig blev gråden til hysteri. Tårerne flød stadig, men hun klamrede sig til Coreen, mens Coreen også klamrede sig til hende. Et sted midt i de pinefulde latterkramper opfattede Jennie, at en eller anden stod tæt på dem og stirrede på hende, men hun nød bruset af endorfiner alt for meget til at tænke nærmere over det. Coreen blev tavs, og Jennies ensomme grin virkede pludselig alt for højt. Hun sank de sidste rester og tørrede igen øjnene. Hendes øjenvipper var helt klistret sammen på det venstre øje, så hun spærrede øjet op for at få dem fra hinanden. Og først da fokuserede hun på den truende skikkelse foran sig. Hendes kæbe faldt ned, og enhver gnist af morskab forlod hendes krop sammen med al forhåndenværende ilt.

Manden var høj og ulasteligt klædt. Hans mørke hår var meget kortklippet og gjorde hans ansigtstræk lidt hårde. Men det var hans øjne, der fængslede hende. De var klart lyseblå og kunne let sammenlignes med horisontens farve på en varm sommerdag. Men nu, hvor de fik hende til at stivne i sædet, virkede de nogenlunde lige så varme som en arktisk brise. Hun skælvede faktisk lidt og lagde armene over kors.

– Jennie? Coreens stemme lød ukarakteristisk tøvende og en smule fjern. – Kender du den fyr?

Jennie sank en klump og vågnede op igen. Hendes stemme vendte tilbage. Den lød varm og næsten normal, hvilket overraskede hende utroligt meget. Hun fjernede ikke blikket fra manden foran sig.

– Coreen, dette er … dette er Alex Dangerfield.

Alex nikkede til Coreen, men så ikke væk fra Jennie. Han kunne måske heller ikke. Og det var ikke kun hendes blik. Alle hendes sanser var fastlåst på ham. Men sådan havde det altid været. Lige fra begyndelsen.

– Så kender du ham altså? Coreen lød meget lettet.

Og så talte han med sin dybe, fyldige stemme, der gav genlyd i hende og sendte en gysen op ad hendes ryg.

– Det burde hun gøre, sagde han uden at smile det mindste.

– Jeg er hendes mand.

ANDET KAPITEL

Coreen, som havde rejst sig op, satte sig brat ned igen. I lang tid stirrede hun blot på ham, før hun vendte blikket mod Jennie.

– Din … hendes stemme døde hen, som om hun ikke kunne sige ordet mand.

Jennie forstod hende godt.

Coreens øjne blev store. – Er det sandt?

Jennie nikkede. Desværre ja. Hun ville gerne have kunnet benægte det, men Alex var sådan en irriterende type, der sikkert ville smide papirerne på bordet og bevise det. Tanken gjorde hende rasende.

Hendes vrede havde blandet sig med længsel, sorg og fortrydelse, mens hun havde været væk fra ham. Men nu vågnede vreden op i bunden af hendes mave og slørede hendes blik lige så effektivt som tårerne tidligere.

Nu? Her? Ved Camerons bryllup?

Hvad havde han gang i?

Hun åbnede munden for at spørge, men han afbrød hende og talte direkte til Coreen.

– Nu, hvor vi er blevet præsenteret, må jeg så tale alene med min kone?

Jennie skar ansigt, da han sagde det. Hun følte sig ikke som hans kone. Følte sig ikke som centrum i hans univers. Coreen sendte ham et blik, der fortalte Jennie, at hun var klar til at sige Alex et par ord, hvis han prøvede på noget.

– Jeg efterlader dig kun alene med Jennie, hvis hun siger, det er okay.

Jennie næsten lo. Hvis situationen ikke havde været så skrækkelig, ville hun have elsket at være tilskuer til en dyst mellem Coreen og Alex. Men så kiggede hun på sin mand og ændrede mening. Hun havde aldrig set ham sådan her. Så kold … så fjendtlig. Måske ville hun ikke have sagt ”ja” så hurtigt, hvis hun havde set den side af ham, da de mødtes. Efter alt det, han havde gjort mod hende, ville hun ikke gentage det ”ja”. Eller i hvert fald ønskede hun, at hun følte sådan. Så det var næsten sandt.

– Det er okay, sagde hun til Coreen og rejste sig. – Alex og jeg … Vi …

– Har noget uafklaret mellem os, sagde han.

Vi er uafklaret, havde hun lyst til at sige, mens hun forsøgte at finde ud af, om det her var en eller anden mærkelig hallucination. Virkeligheden omkring hende virkede pludselig meget langt væk.

Men det slog hende, at selvom hun havde lyst til at gribe Alex i nakken og ryste ud af ham, hvorfor han ikke havde prioriteret sin bryllupsrejse med sin nye kone, så var det ikke et godt øjeblik. Hun måtte have ham ud herfra. Nu. Før hendes far og Marion kom tilbage. Jennie kiggede sig omkring og var glad for, at festen var i fuld gang. Det gjorde det lettere at forsvinde i mængden. Hvilket hun normalt frygtede mere end noget andet. Men hvis festen havde været mere afdæmpet nu, ville der have været alt for mange undrende blikke og ivrige ører.

Og selvom hun hadede tanken om at være den lydige, lille kone, så havde hun ikke andet valg end at give Alex mulighed for at tale ”privat” med sin kone.

– Skal vi? spurgte han og slog ud med hånden mod hotellets foyer. Jennie smilede kort til Coreen og skred hen over det tætpakkede dansegulv. Ingen måtte vide, hvem Alex var. Det ville ikke blot give hende vanskeligheder, men ville også overskygge hele dagen. Normalt havde hun intet imod at stjæle rampelyset fra andre, og hun vidste godt, at hendes opførsel normalt var det, som folk huskede. Kan du huske til Joshs barnedåb, da Jennie …? Eller Barbs halvtredsårs-fest, da hun …?

Og det ville også ske med Alice og Camerons bryllup, hvis hun lavede en scene. Så ville ingen huske, hvor smuk bruden havde været, eller hvor romantisk gommens tale var. De ville bare lave det om til den dag, hvor Jennie og hendes hemmelige ægtemand havde givet dem en opvisning, som de aldrig ville glemme. Heldigvis var Alex direkte modsat, når det handlede om at stjæle rampelyset, og hun regnede med, at han ville ønske at sige tingene civiliseret og i ensomhed.

De havde næsten nået dørene, og hun så over sin skulder. Hun vidste ikke hvorfor. Hun behøvede at se med sine øjne, at Alex fulgte efter hende. Den prikkende fornemmelse i hendes ryg fortalte hende det. Hun vendte sig hurtigt om igen. Udtrykket i hans øjne var alt andet end fornuftigt, og hun begyndte at blive bekymret for, om hun havde fejltolket situationen. Han lignede ikke en, der ville opføre sig roligt eller civiliseret. Måske ville det være bedre at forsøge at overbevise ham om at mødes i morgen, når de begge var mere rolige.

Hvorfor var han kommet? Hvorfor nu?

Vreden skyllede op i hende. Hvad gav ham retten til at vende op og ned på hendes liv igen? Hvad kunne han ønske af hende, som han ikke allerede havde taget? Da de nåede hotellets foyer, var den næsten tom, og hun søgte hen mod et roligt hjørne lige bag trappen og vendte sig mod Alex. På trods af hendes hurtige bevægelser stødte han ikke ind i hende. Ikke helt. Men han standsede alt for tæt på. Kun få millimeter væk. Den prikkende fornemmelse i hendes ryg fordeltes over hele kroppen. Det var som at blive stukket af tusindvis af akupunkturnåle over hele kroppen. Hun tog et skridt baglæns og stillede det spørgsmål, der havde plaget hende, siden han dukkede op. – Hvad i alverden laver du her, Alex?

Han stod skræmmende stille foran hende.

– Jennie, du er min kone! Hvorfor skulle jeg ikke komme og finde dig?

Tårerne brændte i Jennies øjne. Det her var jo præcis, hvad hun havde ønsket og ventet på. At høre de ord. Da hun løb væk fra ham, var det netop, hvad hun havde længtes efter. Men det indså hun først, da han så ikke fulgte efter hende. Men det skulle jo ikke være sådan her.

I hendes tårevædede drømme havde han trukket hende ind til sig, kysset hendes ansigt og hvisket, at han elskede hende. Han havde ikke set på hende med så meget modvilje. Nej, selvom ordene var rigtige, var alt andet forkert. Helt forkert. Og hun ville ikke lade ham se, hvor svag hun følte sig lige nu.

– Nå, men nu har du altså fundet mig. Hun satte hænderne i siden og løftede et øjenbryn. Alex havde aldrig kunnet modstå en udfordring. Hun havde ikke troet, det ville være muligt for ham at blive mere truende, men hans ansigt blev endnu mere hårdt, og han kneb øjnene sammen.

– Jeg kom af to årsager … Der er nogle ting, du bør vide, og desuden mener jeg, du skylder mig en forklaring.

En forklaring. Han ville have en forklaring?

Hendes kæbemuskler stivnede næsten. – Er der mere?

Hun hadede sig selv, mens hun ventede på hans svar og vidste, at noget i hende stadig længtes efter at høre ham sige, han var kommet efter hende og havde brug for hende. Hans isblå øjne kiggede op og ned ad hende.