JENNIE ADAMS

Dagplejemor til fem

Oversat af Pia Kamla Walker

Kære læser.

Jeg har virkelig nydt at anbringe den søde Jess Baker og hendes lille datter Ella hos en enlig far med en stor familie.

Det er så rigt og fyldestgørende at møde og elske de personer, vi støder på i livet, hvad enten det er en baby, en brud, en skøn mand, en hel familie eller alt det ovenstående. Når vi så samtidigt bliver forelskede, kan det være noget af en udfordring, men ih, hvor kan det være det hele værd.

Da Jess og Dan mødte hinanden, mente de begge to, at de kunne klare sig bedst alene. Men skæbnen havde en helt anden plan, en der havde med fem børn, en baby og til slut kirkeklokker at gøre. Hvor resultatet var (udover; støjende, travlt, til tider frygtindgydende og helt sikkert udfordrende), at de levede lykkelig til deres dages ende.

Jeg håber, du vil kunne lide min modige, selvstændige Jess og hendes jordbundne Dan og den måde, de forsøger at finde ud af, hvad livet har af gaver.

Kærlig hilsen

Jennie

Husk at alle vores bøger kan købes på harlequin.dk!

Til alle mine børn og lånebørn. I er en velsignelse.

Mit liv er mere righoldigt på grund af hver og én af jer.

Den australske forfatter Jennie Adams voksede op i et stort bondehus omgivet af bøger, og folk som elskede at læse dem. Hun besluttede sig i en ung alder for at blive forfatter, men det tog mange år og en masse lærerige afstikkere, før hun satte sig ned for at skrive sin første kærlighedsroman. Jennie har haft mange forskellige jobs, også som frivillig, bl.a. som maskinskriverske og børnehaveassistent. Hun er stolt mor til tre dejlige, voksne børn og bor i en lille by i New South Wales. I sin fritid, elsker Jennie at gå på lange spadsereture, opdage nye musikformer, påbegynde strikkeprojekter, som hun dog sjældent fuldender, at tale med venner, gå i biografen og finde nye madoplevelser.

FØRSTE KAPITEL

– Efter at vi har været nede og se til ænderne, skal vi rundt og banke på flere døre, Ella. Jeg ved godt, at du hellere vil kravle rundt derhjemme, men sådan er det altså bare. Jessica Baker talte til sin datter, mens hun skubbede klapvognen hen over den ujævne græsplæne i Randurras mindepark.

Ella kunne ikke forstå ordene, men Jess følte sig bedre tilpas ved at tale højt, så hun kunne minde sig selv om, at hun havde en plan.

Nogle børn legede på en lille bakke henne ved andedammen. En høj, mørkhåret mand stod under et eukalyptustræ og holdt øje med dem, mens han talte i telefon.

Livet gik videre, også for folk, der prøvede på ikke at være bange. En gang imellem blev hun selv lidt bange, Hun havde bare ikke råd til at blive meget bange, hun var enlig mor og skulle forsørge sin datter.

Og du har heller ikke råd til at betale den enormt store regning af forfaldne skatter og renter, som du skylder, på grund af huset.

Skatter og renter, der gik 10 år tilbage, og som Jess ikke havde vidst overhovedet eksisterede, takket være Ellas bondefanger af en far, og den aftale han indgik, da han købte det lille hus til Jess, mod at hun skrev under på, at hun og Ella aldrig kom i nærheden af ham igen.

Jess rankede ryggen og glattede sin ærmeløse bluse, så den sad pænt ned over hendes sorte skørt med det orangefarvede klatmønster. – Vi skal nok klare os, Ella. Vi finder ud af noget.

Nede fra klapvognen lød Jess’ datters pludren. – An! An!

– Ja, du kan tro, vi skal ud og se på ænder. For du har været en god pige her til morgen.

Ellas ordforråd havde ret så mange an-ord, men Jess var ret sikker på, at hendes etårige datter helt bestemt vidste, hvad hun her talte om. Ella ville besøge ænderne nu.

Jess kiggede igen på børnene. To teenagedrenge havde en brydekamp på græsset. En boglig, lille pige på omkring ti år havde en lille pige ved hånden og advarede hende om ikke at gå for tæt på vandet. En tredje lille pige sad og hev i græsset. Var det måske et madtilbud til ænderne?

– Lad os tage derover og dele vores brødrester, Ella. Jess var ikke bange for andre børn. Hun passede regelmæssigt fem af slagsen for at klare til dagen og vejen. Hun havde passet fire andre, men den familie var rejst fra Randurra i begyndelsen af december.

Siden havde Jess havde prøvet at finde mere arbejde. Hun var autoriseret dagplejemor. Her til morgen, da brevet med oplysninger om forfaldne skatter og renter ankom, blev hendes økonomiske situation ændret fra ret så alvorlig til virkelig gruopvækkende. Jess gjorde klar til kamp ved at gå til Randurras befolkning. Hun havde banket på utallige døre. Hun tilbød at gøre hvad som helst. Ikke nødvendigvist barnepleje, bare hun kunne have Ella med.

Træk vejret, Jessica.

Jess og Ella kom tættere på andedammen. Manden kiggede på børnene på den måde, der sagde ”Far”. Var de turister på sommerferie, som måske lige var stoppet her for at få lidt frisk luft? Det var varmt i dag, men ikke som det havde været ved juletid.

Jess fik en underlig fornemmelse rundt hjertet, da manden vendte sig, og hun så hans ansigt. Han var på omkring de 36, måske 37 år. Høj, solbrun med en fast hage og mørkebrunt hår, der lige netop berørte kraven på hans hvide poloshirt. Han havde cowboybukser på og brune snøresko. Jess ville gerne se hans øjne.

Nej, hun ville ej!

Med alle de børn var han bestemt gift.

Jess var jo heller ikke på udkig efter en mand. Efter fiaskoen Peter, ville Jess aldrig stole på en mand igen.

– Nej da! Du er en vigtig kunde, og jeg har længe taget mig af dine regnskaber. Jeg skal nok tage mig af dette her. Mandens stemme var lav, dyb og fuldstændig rolig, mens han talte i telefonen.

Men da Jess kom nærmere, skimtede hun en antydning af stress, da mandens blik gled hen over de fem børn, før han bad om lidt tid til at få orden på tingene, og derefter brat afsluttede samtalen. Han havde set ud, som Jess havde følt sig tidligere, efter hun havde læst brevet, der sagde, at huset ville blive solgt fra under hende, hvis hun ikke betalte alt udestående inden 30 dage.

Manden så ud, som om han virkeligt var på glatis.

Som om han spurgte sig selv, hvordan han kunne forbedre situationen.

Hvad var der mon sket? tænkte Jess.

Hun så på, mens manden tog en dyb indånding, gemte problemerne bag en passende facade og stod helt stille. Men Jess vidste af erfaring fra samme morgen, at indvendigt kørte tankerne rundt, mens han søgte på en løsning på problemet.

– Er der noget, jeg kan hjælpe med? Før hun havde tænkt sig om, havde hun talt og rakt ud mod ham. Hendes træarmbånd klirrede. – Jeg mener, du talte i telefon … og så …

Hun kunne ikke sige, at han så panikslagen ud. Det så han alt for stærk ud til.

Stærk, mandig og attraktiv.

Fuldstændigt irrelevant, Jessica Baker, og du er mindst lige så stærk.

Bortset fra, at du en gang imellem med rette har lov til at være en bangebuks!

Jess rømmede sig. – Jeg er lokalkendt. Vil du spørge om vej? Eller vil du vide noget om, hvor der er noget at se og gøre?

Det kunne da godt være, at hun lød som en vejviser på ben, men det var da bedre end at se på manden, som om … ja, som om han var en mand.

– Øh, dav. Tak … Mørkebrune øjne med tykke, sorte vipper så søgende på hende og derefter på Ella, der sad i sin klapvogn og kiggede på alle de børn, der legede omkring hende.

Hvor havde han smukke øjne. Øjne der fortalte om hans modenhed og fik hjertet til at banke.

Fortalte de også, at han var betaget af hende? Jess var 22 år gammel, en hel del yngre end ham. Hun havde aldrig før været så opmærksom på en mand på hans alder. Hun forstod ikke rigtig sin reaktion … og kunne det passe, det hun så i hans øjne?

Det var, som om han skubbede sine tanker og meninger væk, før han svarede. – Hvor er det sødt af dig. Vi er lige flyttet hertil, og jeg kender ikke Randurra så godt endnu. Han rakte hånden frem. – Dan Frazier.

Okay, meget formelt, så Jess havde sikkert forestillet sig det andet.

– Jess Baker. Jessica i virkeligheden, men jeg foretrækker Jess. Jeg flyttede hertil for omkring 14 måneder siden. Lige tids nok til at flytte ind og så tage på hospitalet for at få Ella. – Så jeg ved næsten alt, hvad der er at vide om byen.

Hun prøvede på ikke at snuble over ordene, da Dans fingre tog om hendes og hun fik den mest mærkværdige fornemmelse af … tryghed? Hun tog en dyb indånding og rettede lidt på hårbåndet for at sikre, at den enormt store sløjfe sad, hvor den skulle. Mon Dan Frazier mente, at hun var lidt flyvsk på grund af sløjfen? Det var Jess bestemt ikke. Hendes tøj og tilbehør var en del af hendes måde at vise, at hun ikke havde noget at skamme sig over, og kunne klare sig selv.

Hendes verden var gået lidt af lave i dag, men det holdt hende ikke tilbage. Hun havde taget sit tøj med glade farver på og var gået lige ned til kommunekonteret. Hun havde prøvet at forklare situationen så roligt og fornuftigt som muligt til den modbydelige person, der havde bragt hende brevet om de forfaldne skatter, en vis hr. Lang Fielder. Det havde været til ingen nytte i dag, men hun ville prøve igen og igen!

Og derefter bankede hun på det halve af alle dørene i Randurra, for at prøve at finde mere arbejde. Og Jess havde stadig resten at banke på. Hun var ikke færdig overhovedet.

– Faaaar. Lød en lille pigestemme. – Rob og Luke er ved at falde i vandet.

– Vel er vi ej. Lød fra en stemme, der var godt på vej til at få samme klang som faderens. – Vi leger bare, Daisy.

– Jeg synes, I burde holde op. Ved du ikke, at der er omtrent 50 tusinde bakterier i den dam? Pigen, der hed Daisy, skubbede sine briller tilbage på næsen på en velvidende og misbilligende måde.

Jess havde svært ved at holde minen.

– Ved du noget om børnepasning i Randurra? Er der steder, hvor familiegrupper i aldrene som vores kan blive passet? Dan rakte ned for at klappe det silkebløde hår på det yngste barn, som var kommet løbende og nu klamrede sig til hans ben.

Han kiggede igen på Jess, mens han lagde sin mobiltelefon tilbage i lommen. – Jeg havde regnet med at få tid til at undersøge den slags pasning. Jeg havde ikke forventet, at skulle have brug for børnepasning mere end en gang imellem, men det ser ud til, at familien Fraziers to dages fredelige tilværelse er løbet på grund.

Nu lå Randurra ikke just i et område kendt for undersøiske rev, men lidt inde i landet fra Sydney. Så det måtte være telefonsamtalen, der havde frembragt dette forlis, der betød, at Dan Frazier havde behov for at få hele familien passet her og nu.

Kunne Jess være så heldig? – Det kan være, jeg kan hjælpe. Hvad er det, du egentlig har brug for?

– Ikke særligt meget. Han lo tørt. –Jeg skal bare bruge en slags Mary Poppins, der kan flyve herned med sin paraply og passe mine børn, mens jeg i de næste par uger pendler til og fra Sydney. Og forsikrer mig, der ikke kan fordrage at efterlade dem med nogen som helst, at de alle bliver forsvarligt passet af en total fremmed. Min søster plejede at hjælpe til, de gange jeg skulle arbejde uden for hjemmet, men det gør hun ikke mere.

Så der var ingen mor? Var Dan enkemand? Jess var yderst imponeret over, at han passede de fem børn alene. Peter havde ikke engang været i stand til at være fraværende deltidsfar til Ella.

En del af Jess, som helt sikkert skulle vide bedre, insisterede på, at den også mente, at Dan var en single.

Ja, single og næste dobbelt så gammel, Jess! sagde den lille stemme i Jess.

– Så du er flyttet hertil, du havde ikke behov for børnepasning, og nu er verden gået af lave? Hold dig til sagen, Jess. – Har det noget at gøre med dit arbejde? Da lokummet brændte, efterlod det en masse sod?

– Det er vist en kreativ måde at sige det på. Det var ikke ligefrem et smil, men rynkerne omkring øjnene blev lidt dybere.

Dan fortsatte. – En af mine gode kunder skal have foretaget en revision på grund af muligt ejerskifte, og den potentielle køber ønsker at få det gjort med det samme. Jeg er firmaets regnskabsfører, så jeg skal stå til rådighed med de nødvendige oplysninger og forklaringer. Ejerskiftet er til firmaets fordel, og jeg har brug for at bevare dem som kunde, så jeg har virkeligt ikke råd til ikke at hjælpe til.

Han betragtede hendes hår, før hans blik fangede hendes igen.

– Jeg flyttede hertil med mine børn fra Sydney til en større bolig, som vi kunne eje i stedet for at leje. Og jeg havde regnet med at have hele januar fri fra alt arbejde.

– Du skal da ikke føle dig skyldig over det, du ikke har kontrol over. Hun rørte kort hans arm.

Det var kun ment som et udtryk for, at hun forstod, og for at vise lidt af den medfølelse, Mary Poppins ville have vist, efter at hun havde slået paraplyen sammen.

Men det føltes ikke bare som en upersonlig berøring. Dans hud var varm og … mandig. Det kriblede i Jess’ arm.

Og Dans muskler trak sig sammen, som om han også mærkede det. I et kort øjeblik så de hinanden dybt i øjnene.

Jess blev helt chokeret. De havde aldrig set hinanden før. Han var så meget ældre. Og hun var bestemt ikke på vej ind i noget med en anden mand, efter Peter. Hun fjernede sin hånd.

Henne ved andedammen blev den ene af Frazier-børnene efter den anden tavse.

Fire par brune øjne stirrede på Jess og baby Ella og deres far.

En lille hvisken drev på den sagte sommervind mod Jess. – Far taler med en pige.

Og endnu en stemme. – De fletter på det nærmeste fingre! Han har ikke været i nærheden af en anden pige, siden mor døde.

– Hold mund, Rob. Hold mund, Mary. Hvem det end er, så er far ikke interesse’t i så’n noget! Drengen udtalte de skarpe ord, mens han kiggede vredt på Jess, før han stift vendte sig om.

Jess følte sig irettesat, en kvinde, der var meget yngre end denne mand, og ja, hvorfor skulle Dan egentlig være interesseret?

Du ønsker jo heller ikke, at han skal være interesseret, Jess. Den indre stemme lød igen.

Måske havde drengen ikke ment det så aggressivt? Han var sikkert vant til at have med sine yngre søskende at gøre og var nok til tider ret frustreret på grund af dem.

Havde Dan hørt det? Hvor lang tid siden var det, han havde mistet sin kone? Havde Jess misforstået hans reaktion, da hun rørte ved ham?

– Ja, du må undskylde. De er vist lidt overophidsede efter flytningen. Dans nakke var blevet lidt mere rød.

Han havde hørt det. I det mindste noget af det.

– Ingen grund til at undskylde. Hun ignorerede hans nakke, hans flotte, solbrune, muskuløse … Jess burde ignorere den tiltrækning, hun følte. Det at være enkemand betød jo ikke, at man var følelsesmæssigt klar til noget, også selv om en rødmen måske betød, at han også følte noget for hende og ikke bare, at han var pinligt berørt.

Ikke fordi det betød noget for Jess, hverken på den ene eller anden måde. Hun skulle ikke nyde noget. Hun havde virkeligt brug for arbejdet og havde ikke råd til at lade noget så fjollet som en pludselig tiltrækning ødelægge det for hende … hvis hun kunne få Dan Frazier til at ansætte hende.

Hun havde banket på det halve af Randurras døre, uden resultat. Hun havde prøvet på ikke at bekymre sig om, at den anden halvdel måske heller ikke ville give resultater. Det så ud som om, at alle var velorganiserede, hvad angik deres børnepasning og alle andre mulige tiltag.

Så måske kunne Jess og Dan Frazier hjælpe hinanden. – Dan, jeg ved godt vi lige har mødt hinanden, og at jeg ikke dalede ned med en paraply som Mary Poppins. Faktisk er min paraply sort med lyserøde prikker, og halvdelen af afstiverne er fuldstændigt ude af facon, fordi de engang kom til at sidde fast under mit bilsæde. Jess stoppede for at trække vejret.

– Men jeg er en autoriseret, praktiserede dagplejemor. Én uden for meget arbejde i øjeblikket. – Primært passer jeg mindre børn, men jeg er uddannet til at passe børn i skolealderen. Jess mindede sig selv om Dan Fraziers ældste drengs sure udtryk, men hvis det var et problem, så kunne hun vel få ham over på sin side, kunne hun ikke? – Der findes ikke rigtigt nogle kommunale plejefaciliteter for skolebørn, der har brug for at blive passet før og efter skoletid her i Randurra.

Jess ville egentligt ikke fortælle Dan mere. Hun ønskede, at han kun hørte: ”Jeg kan hjælpe dig.” At hun var hans Mary Poppins, på Jess manér, og at de begge ville nyde godt af det.

I stedet tog hun en dyb indånding. – Der er to andre kvinder, ældre end jeg og med voksne børn, som for nylig blev arbejdsløse på grund af, at slagteriet udenfor byen foretog nedskæringer i medarbejderstaben. De har ikke passet børn officielt før, men er virkelige rare mennesker. Jeg er på udkig efter mere arbejde, men jeg så på opslagstavlen i supermarkedet, at de begge leder efter samme slags arbejde, eller en blanding af børnepasning og rengøring. Så du har altså et valg, og jeg er selvfølgelig også villig til at passe hus.

– Hvis du er uddannet til at se efter børn … Du siger, du er ledig? Dans blik gled hen over hver eneste del af hendes ansigt.

Da hans blik kort ramte hendes mund, var det svært ikke at fugte læberne. I stedet gav hun ham et stort smil. Han mente sikkert, at hun var for ung til dette job. – Hvad er det helt bestemt, at du har brug for, Dan?

Det føltes som om det tog lang tid, før han med rynket pande tog blikket væk fra hendes mund.

Dan Frazier var lidt tiltrukket af hende. Og det så ud, som om han bestemt ikke ønskede at være det.

Jamen, i orden. Det ønskede Jess jo heller ikke, Så her var de da helt enige, også selv om hans årsag var ukendt.

Han var så meget ældre end hende, en enkemand og far til fem og dertil en mulig arbejdsgiver. Så det, at han havde en årsag, var da lige meget. Jess selv behøvede ingen anden årsag til ikke at være tiltrukket af ham, end hvad hun lige havde remset op i tankerne. Og det var endda uden at nævne Peter.

– Jeg har brug for én, der kan passe ungerne i op til fem dage om ugen fra mit hjem i de næste tre til seks uger eller deromkring. Det ville være en stor hjælp, hvis den person også kunne nå at vaske tøj og lave mad, samt lidt andet husarbejde. Dan trak vejret dybt. – Mit arbejde betyder, at jeg skal arbejde meget hjemmefra i et stykke tid, og at jeg skal rejse til Sydney måske op til tre dage om ugen, indtil det hele er kommet på plads. Han gned sig fraværende på brystkassen.

Hun kunne virkeligt tjene nogle penge, hvis hun arbejdede for Dan Frazier i op til fem dage om ugen i tre til seks uger, og det ville hjælpe til at tilbagebetale de penge, hun skyldte kommunen. Det ville ikke dække hele gælden, men måske kunne det overbevise rådmand Fielder, at Jess kunne få skrabet pengene sammen til regelmæssige tilbagebetalinger.

Hvis hun nu betalte lidt tilbage regelmæssigt, ville manden da forhåbentligt være nødt til at give hende mere tid til at betale pengene tilbage? Ellas far skulle aldrig have holdt gælden hemmelig over for Jess, men det var typisk Peter Rosche.

Og hun kunne arbejde fra Dans hjem. Selvfølgelig kunne hun det.

– Jeg vil da gerne hjælpe dig. Jess strammede fingrene omkring klapvognens styr. – Jeg passer nogle andre børn tirsdage og lørdage, men jeg kan komme til dig de andre fem dage, hvis du mener, at det ville kunne gøre det. Ella kommer med mig, og jeg kan give dig nogle anbefalinger.

Der var ingen familieanbefalinger, Jess var alene i verden bortset fra Ella.

Hendes datter begyndte at blive urolig. – An, an, aaaaannn!

Jess bøjede sig ned for at løsne selen og tage barnet ud af klapvognen og berolige hende. – Så min skat, nu skal vi hen og se på ænderne.

Dan så på, mens Jess gav Ella et kærligt knus, og derefter kiggede han hen mod sine egne børn, løftede sin yngste op og begyndte at gå hen imod andedammen. – Jeg kan arbejde rundt om dine tirsdage og lørdage.

Dan oplyste hende om, hvad han ville betale pr. dag. Det var en god løn, selvom han tilføjede: – Og for den løn forlanger jeg, at du bliver, til jeg kommer hjem, nogle gange sent om aftenen, men du og din datter vil selvfølgelig deltage i alle måltider.

– Det lyder rimeligt. Det vil jeg gerne gøre for dig. Det lød som en god måde at spare på hendes egne husholdningspenge, og Jess kunne jo køre det korte stykke vej tilbage til sit eget hus på et hvilken som helst tidspunkt.

– Kom og sig dav til ungerne. Det ville være et godt sted at starte, og … tak. For at komme hen til mig og spørge om jeg havde behov for hjælp.

– Helt i orden. Det er rart at kunne hjælpe andre. Jess gav Ellas hoved et lille kys for at skjule det udtryk af håb, som var ved at vise sig på hendes ansigt. Dan havde jo endnu ikke sagt, at han ville antage hende.

Men måske ville han. Måske kunne Jess hjælpe Dan, mens de penge, som han betalte hende, kunne hjælpe Jess.

Måske kunne Jess nu holde op med at bekymre sig i hvert fald en lille smule og have lidt ekstra penge til overs, indtil hun fandt på en langtidsløsning. Som for eksempel at finde Ellas far og få ham til at tage ansvar for den situation hun befandt sig i.

Jess havde allerede søgt efter Peter, lige efter at Ella blev født. Men da var han allerede over alle bjerge.

Jess løftede beslutsomt hovedet. Hun ville finde en udvej.

– Okay, Dan. Lad mig så møde dine børn!

ANDET KAPITEL

– Børn, sig dav til Jess. Dan førte Jess Baker til andedammen, hvor hans børn, efter at Luke havde hakket af dem, forsøgte at lade som om, de ikke havde været interesseret i, at han talte med Jess.

Børnene var helt forkert på den. Det kunne da godt være, at han havde lagt mærke til, at hun var en attraktiv ung kvinde, havde bemærket hendes hjerteformede ansigt, hendes smalle lige næse, hendes gyldenblonde hår, de kønne grå øjne, men han var ikke tiltrukket af hende.

Nej, Dan var bestemt ikke interesseret. Han var enlig far med fem børn og 18 års minder om hans livs eneste ene, og Jess var en meget ung kvinde, og en han måske ville ansætte.

Han skulle nu til at fortælle sine unger, at de skulle passes, mens han arbejdede i Sydney. At han lod dem i stikken, lige som de var ankommet, selvom det var det sidste, han ønskede, men at han var virkelig nødt til det.

Jess Baker havde fortalt ham, at hendes paraply var bøjet ud af form, men han fik fornemmelsen af, at hun alligevel måske var et svar på en bøn.

– Luke, Rob, Daisy, Mary kom og sig goddag til Jess Baker. Dan så på barnet i den unge kvindes favn. Han kunne ikke huske, om Jess havde sagt navnet på barnet, men han havde ingen problemer med at kunne huske hendes berøring. Dan så ned på Jess’ datter.

– Og det her er …?

– Ella. Jess fortsatte sætningen med et smil, der fik hende til at lyse op. Dan prøvede at ignorere denne forandring ved at pege til barnet i sine arme. – Dette er Annapolly. Hun hedder i virkeligheden Pollyanna, men vi begyndte at sige det omvendt, og det blev hængende.

Dan bestemte sig til ikke at tænke på Jess Baker mere. Hvordan kunne han dog reagere så bevidst på denne unge kvinde, når han nu ikke havde tænkt på andre i de sidste fire år?

Det havde været Rebecca og Dan, siden de begyndte at komme sammen i teenagealderen. De blev gift, og fik de første fire børn. Mens Rebecca var gravid med Annapolly, opdagede lægerne, at Rebecca havde kræft. Rebecca gik bort en måned efter, at Annapolly kom til verdenen. Dan holdt helt op med alt det der, da han mistede Rebecca.

– Hej. Jessica smilede til alle børnene et efter et.

Rob svarede nysgerrigt: – Hej?

– Vi så, at du talte med vores far? bemærkede Daisy.

– Skal du fodre ænderne? spurgte Mary håbefuldt.

– Ja, nikkede Jess, – det skal jeg.

Jess Baker var ung med et barn, men Dan vidste instinktivt, at Jess ville være totalt engageret i sit arbejde. Og det var det eneste, han behøvede at tænke på.

Han prøvede at få tankerne hen på det mere formelle. – Kom og få frokost i vores nye hus. Det er et stort bondehus på ca. 4 hektar land i den nordlige del af byen. Til sine børn tilføjede han. – Jeg forklarer, hvad der er sket på vejen hjem, og hvordan Jess har tilbudt at hjælpe til.

Lad Jess se det, som det virkeligt er, tænkte Dan, så kan jeg se, om hun kan klare sig blandt mængden af børn og halvtudpakkede kasser.

– Men først ænderne. Jess begyndte at dele brød ud.

De yngste af Dans børn kom hende i møde, dog ikke Luke og Rob. De førte en hviskende samtale. De havde uden tvivl spørgsmål. Dan ville prøve at besvare dem, når alle sad i vognen, og forhåbentligt ville der ikke være for meget af et følelsesmæssigt udbrud, når han fortalte dem, at de skulle passes af andre i en stor del af deres ferie.

Måske ville de uden problemer acceptere, at Jess passede dem. Måske var omvæltningen, forårsaget af Dan, ikke starten på en katastrofe, endda inden de havde fået en chance for at komme ovenpå.

Måske!

Og måske ville Dan være i stand til at glemme alt om, hvordan han reagerede på Jess. Han ville i hvert fald ikke lade det ske igen. Dan overså fuldstændigt, at ved at tænke på denne måde, havde han jo indrømmet over for sig selv, at der havde været en reaktion.

*

– Jess, ville du have noget imod at lave frokost, mens jeg har med Roy at gøre? Dan spurgte, mens han, børnene, Jess og den Internet-konsulent, der var ankommet, da Jess Baker kørte op i sin lille ældre Honda hatchback, gik ind i huset.

Dan havde forklaret børnene på vejen tilbage, at han havde brug for en, der kunne passe dem. Derved fik de tid til at brokke sig, og han kunne sige, at der intet valg var.

Nu skulle han bare finde ud af, om Jess kunne klare det. Han havde gjort det klart over for børnene, at han forventede, at de hjalp til.

– Ja selvfølgelig, Dan, det er da det, jeg er her for. Jess kiggede sig hurtigt omkring. Køkkenet lå lidt længere inde i huset, til venstre for dagligstuen. Jess fandt det og spurgte: – Er der nogen af børnene, der har madallergier?

– Nej, gudskelov. Dér havde Dan ingen problemer.

– Fint. Sløjfen i Jess’ hår hoppede op og ned, da hun nikkede.

Hendes tøj var farvestrålende og opmuntrende, og hun havde nok træarmbånd på sin arm til at kunne tænde op i pejsen.

Der var et eller andet, i kombinationen af det alfeagtige ansigt, det glade tøj og den beslutsomme måde, Jess løftede sit ansigt på, der fortalte Dan, at hun nok havde mere livserfaring, end godt var i den alder.

Lige nu stod hun rank og lige med en baby på hoften, mens hun kiggede rundt i husets kaotiske indre. Hun vendte sig i det mindste ikke om og løb væk.

Dan ønskede ikke, at hun skulle forsvinde. Han ville gerne have chancen for at lære hende at kende.

Så hun kan passe familien, mens du arbejder.

Og hvis han kom til at lære hende at kende, ville det være som at lære en person fra en anden planet at kende. Jess Baker var en hel generation yngre.

– Denne vej. Dan gjorde tegn til konsulenten. – Lad os lige få internetforbindelsen ordnet.

Idet de gik ned af gangen, hørte Dan Jess spørge de to ældste. – Hvor stærke er I? Tror I, at I kunne skubbe de der kasser ind, så de afspærrer halvdelen af køkkenet? Så kan Ella være på et sikkert sted, mens jeg laver frokost.

Dan lyttede til de mange spørgsmål, der kom fra hans yngre afkom, og den rolige måde Jess besvarede dem på, og lyden af skabsdøre der blev åbnet og lukket. Hun ville ikke kunne finde meget.

Han havde fuldstændigt overvurderet, hvor meget en mand og fem overophidsede børn kunne pakke ud på en aften og en dag. Dan havde taget dem med til parken i byen for at få dem til at slappe lidt af, så han kunne komme tilbage for at få alt udpakket. Eller i hvert fald halvdelen af det.

Det tog kun et par minutter at udskifte en komponent, og med problemet løst var Dan igen forbundet til sin arbejdsverden, Han viste konsulenten ud af en sidedør, hvorefter han hurtigt gennemgik sine e-mails.

– Så er der frokost, Dan. Der er nok til én ekstra … Jess afbrød, idet hun kom hen til kontoret, hvor der var flyttekasser stablet over det hele.

Hun så først meget alvorlig ud. Dan ville endda have sagt, at der var skygger af bekymring dybt i hendes øjne. Havde de været der tidligere? Havde han været for optaget af sine egne problemer til at se det? Var det på grund af hans unger og deres pleje?

Det regnede han egentligt ikke med, også selv om det nok ville være lidt af en udfordring for hende.

Mens Dan stillede sig selv disse spørgsmål, forsvandt skyggerne og blev afløst af et drillende grin.

– Har konsulenten forladt området, eller blev han spist af kasserne?

– Jeg tror, han forlod området. Har du virkeligt lavet frokost til alle allerede? Dan havde svært ved at lade være med at kigge på hendes smil. Det var gavmildt, åbent, og ja, der var skygger dybt i hendes øjne, det kunne han se nu, hvor han virkeligt kiggede efter.

Dan rømmede sig. – Tog jeg virkeligt så lang tid?

– 10 minutter. Jess trak på skuldrene. – Ungerne hjalp til.

Få tropperne mobiliserede. Hvis Jess kunne få dem til at falde til ro, bare lidt, ville Dan være meget taknemmelig.

Siden hvornår har du haft brug for hjælp? Du har brugt de sidste to år til at ændre din virksomhed, så du kunne arbejde hjemmefra for at være uafhængig. At flytte hertil var det sidste trin i planen for at give børnene den landlige baggrund, som du talte om med Rebecca.

Dan havde opbygget en god forretning. Han havde lejet et hus i Sydney og arbejdet hårdt for at spare op, så de kunne købe deres eget hjem her, hvor alt var billigere, og de alle kunne nyde en lidt mere afslappet livsstil.

Dan havde fra tid til anden været nødt til at bede sin søster, Adele, om hjælp, men for det meste havde han fået sine kunder opdraget til at forstå, at han arbejdede hjemmefra. Lige for tiden var hans søster ude at rejse, involveret i sit eget liv.

Dan nægtede at fortryde denne flytning. Det var for børnenes skyld, men også for Dans. Her på det sidste havde storbyen fået ham til at føle, at han ikke kunne få luft. Og det, at hans største kunde skulle til at foretage en intensiv ejerskiftevurdering, var noget, Dan hverken havde vidst eller forventet.

Alt ville dog ordne sig. Han behøvede sikker ikke at spørge om Jess’ hjælp i mere end en måned eller så.

– Tak Jess. Dan var ked af at skulle efterlade børnene i det meste af deres ferie, uden at kunne foretage de udflugter og alt det det andet, han havde planlagt. – Jeg går ud fra, at alle ungerne er sultne, og jeg indrømmer blankt, at det er jeg også.

Mon Jess Baker spiste mere end en fugl? Hun var lille og slank.

Slank, væver, men alligevel stærk.

– Jeg må hellere ringe til personerne på dine anbefalinger.

Og han måtte også hellere holde op med at betragte Jess og hendes krop på den måde. Han ville gerne have, at Jess begyndte at arbejde for ham. Og hun var virkeligt meget ung. Og det var han … ikke. Desuden kendte han overhovedet ikke noget til hendes situation.

Han havde været heldig én gang.

Du er endnu ikke kommet dig over tabet af Rebecca.

Det var han dog. Det var nu fire år, siden det skete. Dan vidste, at han havde været mere end heldig. Man kunne umuligt opnå sådan en kærlighed endnu engang.

Og her var Jess Baker og … Dan trådte ind i køkkenet.

Dér sad Jess’ datter og legede med nogle køkkenskåle af plast i en midlertidig kravlegård bygget af flyttekasser. Dér stod Jess og udleverede ostemadder og chokolademilkshakes.

Og dér sad fem Frazier-børn rundt om køkkenbordet og var … i hvert fald så det ud, som om de var … samarbejdsvillige.

– Jeg skar æblerne i stykker. Daisy pegede på en skål midt på bordet. – Jess sagde, at hvis hun holdt øje med mig, var det ok.

Rob grinede med et overskæg af chokolade. – Jeg lavede milkshakes.

– Og Annapolly og Mary hjalp hinanden med at dække bord. Jess smilede og strøg begge piger over håret, før hun gav Dan en tallerken med ostemadder og satte sig med sin egen.

Jess tøvede med et usikkert glimt i de grå øjne – Altså, hvis du er okay med, at jeg fortsætter, så tænkte jeg mig, at vi kunne prøve at få køkkenet og badeværelserne i orden. Jeg har ikke noget imod at fortsætte.

– Fint!

– Børn, jeg er virkelig ked af, at jeg blev nødt til at ændre vores planer, og at jeg skal arbejde meget og pendle til Sydney i det næste stykke tid.

– Ja, og nogle af os er alt for gamle til at have en babysitter. Luke mumlede, så ordene kun svagt kunne høres.

Men Dan hørte det og blev lidt irriteret, eftersom de allerede havde diskuteret dette i bilen.

Lige da Dan var ved at komme med et skarpt svar til sin søn, brød Jess ind.

– Det har du helt ret i, Luke. Jeg håber da også, at du og Rob vil hjælpe mig til at forstå, hvad der er nødvendigt for de yngre børn.

Luke så op, og efter hvad der så ud som en kamp med ham selv, blev han tilpas formildet til at erklære: – Det kan vi da godt. Der er masser af ting, som du ikke ved.

Jess smilede mildt til drengen. – Og det kan jo være, at hvis vi alle prøver at komme godt ud af det sammen, at din far kan koncentrere sig om sit arbejde, så kunne han måske få tid til en lille udflugt med jer jer indimellem?

– Og det er lige netop hvad jeg håber, jeg kan.

Der var stille et øjeblik, før Luke brød tavsheden.

– Det er jo ikke din fejl, at du skal arbejde, far. Du arbejder hårdt for at sørge for os alle. Vi laver noget herhjemme, indtil du kan gøre være sammen med os.

Jess kiggede undersøgende på Luke, før hun kiggede hen på Dan.

– Du må have arbejdet i døgndrift, siden du ankom til byen, Dan.

Kunne hun se udmattelsen, som han havde prøvet at skjule for børnene i … Dan kunne ikke engang huske hvor længe.

– Tja! Dan rømmede sig. Det havde været hårdt at pakke hele deres liv sammen, at lægge familiebillederne væk. Han havde ikke villet pakke billederne af Rebecca ned, fordi han havde brug for, at de stod foran ham, og dog var den kasse, de var i, den næstsidste som Dan ville i nærheden af. Den sidste kasse var den med Rebeccas urne.

Mens børnene spiste, viste Jess Dan sine uddannelsesbeviser og gav ham telefonnumrene på de personer, der kunne give hende en anbefaling.

– To af dem er mødre til de børn, jeg passer tirsdage og lørdage.

Det var onsdag i dag, så Jess havde endnu et par dage, før hun skulle passe de andre børn. – Den tredje var min vejleder, mens jeg trænede til at blive dagplejemor.

– Tak, Jess. Dan vendte sig for at gå tilbage på sit kontor. – Jeg ringer til dem i eftermiddag.

Børnene hjalp til med at rydde op. Jess prøvede at få alle involverede og sørgede for at rose dem hele tiden. Luke arbejdede hårdt, men for sig selv og uden at tale meget. Jess ville lidt efter lidt prøve at få ham til at blive mere udadvendt.

Senere på eftermiddagen var Jess’ datter vågnet fra sin middagslur, Annapolly sad foran et børneprogram i tv, og resten af børnene var udenfor med lidt mundgodt, der kunne holde dem gående til middagsmaden. Luke påtog sig rollen som udendørs tilsynsførende.

– Undskyld at jeg forsvandt og efterlod dig til at gøre det hele. Dan havde kigget ind til familien et par gange i løbet af dagen, men havde også benyttet lejligheden til at arbejde. Den finansielle revision ville tage en del af hans tid.

Lige nu sad han overfor Jess ved køkkenbordet, det var på tide, han tog en beslutning.

– Jeg håber, du fik undersøgt mine anbefalinger. Jess havde hele eftermiddagen prøvet på at forholde sig ubekymret med hensyn til hendes pengeproblemer, men det havde ikke været nemt.

– Dine anbefalinger var fine. Dan så sig omkring i det nu ryddelige køkken. Du har gjort underværker her i dag.

– Mange tak, jeg var faktisk glad for lidt hårdt arbejde. Jess ventede, mens hendes datter kravlede hen til hende. Hun løftede hende op og blæste bobler mod hendes hals.

Ella lo og pludrede videre.

Dan betragtede Jess’ mund, før han trak blikket til sig og Jess’ hjerte bankede lidt hurtigere.

Hvorfor reagerede hun på ham og var opmærksom på ham som mand, når nu Jess havde afsvoret nogensinde at have med mænd at gøre og mente det?

Nå, men Dan så ikke ud til at ønske denne tiltrækning, så det betød i længden intet. Hvis Dan altså ville have, at Jess arbejdede for ham.

– Du er en naturlig mor, Jess. Det er tydeligt. Dan tøvede og rømmede sig. – Kan jeg spørge om andre forpligtelser? Vil det, at du passer mine børn, berøre andre dele af din tilværelse?

– Der er kun mig og Ella, så der er ingen til at blande sig i mine arbejdstider. Jess turde næsten ikke trække vejret. Ville han nu fordømme hende, fordi hun var enlig mor?

– Fint, jeg har virkeligt brug for din hjælp. Dan satte sig op i stolen. – Og din hjælp med husarbejdet vil også være meget velkommen. Han tøvede. – Det kan godt være, at jeg vil være lidt emsig med hensyn til at kontrollere, hvordan det går.

Den omsorg Dan udviste, gjorde Jess helt blød, fordi Ellas far havde vist sig at være det totalt modsatte.

– Jeg skal have et nummer, som jeg til alle tider kan kontakte dig på. Hun sørgede for, at hendes ansigtsudtryk kun viste … en professionel mine, der fortalte Dan, at hun forstod hans ængstelse. – Samt en fuldstændig liste over eventuelle helbredsproblemer eller særlige behov, som børnene måtte have. Og jeg vil gerne betales ugentlig enten med en check eller i kontanter.

Hvis Dan antog, at Jess havde behov for at kunne få adgang til sin løn uden at skulle vente, så ville det være helt korrekt.

De sad der i et par minutter og så hinanden an. Jess så hans lidt pjuskede hår og skyggen af skægvækst på hagen, de sorte ringe under øjnene, der viste, at han måske ikke sov særligt meget lige for tiden.

– Jeg vil meget gerne hjælpe dig, Dan, hvis du mener, jeg har bestået prøven.

– Det var ikke ment som en prøve.

Jess rystede med hovedet. – Hvis du ikke havde udspurgt mig, ville jeg have været bekymret for, om du egentlig var i stand til at passe dine egne børn.

– Du er meget ung.

– Du ser nu heller ikke så gammel ud. Han så erfaren og indbydende ud. Jess rystede på hovedet for at prøve at drive disse tanker væk.

Dans blik vandrede først til sin datter, der så tv, og derefter til børnene udenfor, til Ella, der sad på skødet af Jess, og derefter tilbage til Jess. – Gider du blive her resten af dagen? Og så har jeg brug for, at du kommer her i morgen tidligt, så jeg kan komme af sted til Sydney. Hans kropsholdning fortalte, at han havde taget en beslutning.

Jess blev så lettet. – Tusind tak, fordi du giver mig denne chance. Hun rejste sig og bøjede hovedet ned mod Ella, så Dan ikke kunne se, hvor lettet hun virkeligt var. – Lad mig lige køre hjem og hente Ellas kravlegård, babyalarm, gåstol og nogle andre ting.

De ville kunne arbejde sammen. Og denne tiltrækning ville være af kort varighed.

Bestemt!

TREDJE KAPITEL

– Hvorfor digter forældre historier om, hvor babyer kommer fra? Alle Daisy Fraziers spørgsmål var yderst alvorlige. – Og hvorfor er der overhovedet nogen, der tror på sådan noget vrøvl?

Det var tidlig aften den følgende dag. Jess og børnene var udenfor på verandaen, der løb rundt om tre sider af huset. Jess havde skåret en vandmelon i skiver. Drengene havde en konkurrence om at se, hvem der kunne spytte vandmelonens kerner længst væk.

Ella og Annapolly legede med dukker. Mary, Dans stille seksårige sad med svingende ben på kanten af verandaen og kiggede på sine brødre.

– Kan du se Annapolly og Ella, Daisy?

Annapolly var på sin egen barnlige måde ved at forklare Ella, at dukkerne skulle ud at rejse til et nyt hus, hvor de ville leve lykkeligt til deres dages ende med en frø, der lagde guldæg. Ella lyttede betaget, også selv om hun ikke forstod et ord.

– Jah! Den 10-årige yderst begavede Daisy rynkede panden og skubbede brillerne op på den fregnede næse. Hun havde mørkt hår ligesom sin far. Det havde de alle sammen. – Og?

– De er lykkelige i deres egen lille fantasiverden. De har det sjovt med at digte historier.

Daisy tænkte på dette i omkring et sekund. – Okay, hvis det er, hvad børn gerne vil tro på, at babyer kommer fra under et kålblad, eller at storken bringer dem, så … men ville det ikke være mere logisk, hvis det var en pelikan, der bragte dem? Så kunne de sige til sig selv, at babyen blev holdt varm og sikkert i pelikanens gab indtil ankomsten.

– Det kunne de. Jess prøvede på ikke at smile for bredt over Daisys pragmatiske logik, Dan skulle vist snart have en vis samtale med sin datter.

Dan …

Jess tænkte på ham tit og ofte, om hvordan han havde det i Sydney, og om han virkeligt så så godt ud, som hun mente, han gjorde, og om at hun stadig var tiltrukket af ham.

Dan havde ringet to gange. Jess forsikrede ham om, at alt var vel og overlod derefter røret til det barn, der stod ved siden af på det tidspunkt, så de også kunne tale med ham. I det mindste prøvede hun at bevare en professionel mine udadtil.

Efter den anden telefonsamtale havde Luke forsøgt næste aggressivt at forhøre hende om hendes privatliv, hvorfor hun var alene og så videre. Det kunne have været problematisk, men hun fortalte ham, at det, at være mor til Ella, var den bedste del af hendes liv og havde så fast ændret samtalen til noget helt andet.

– Nu er det vist på tide at komme indendørs.

Ella var ved at blive træt, Annapolly og Mary sad og gned deres øjne. Selv drengene lå på verandagulvet efter at have spist deres vandmelon. Og Jess havde funderet længe nok. – Det har været en travl dag. Tak, fordi I alle har arbejdet så hårdt i dag.

Der var det sædvanlige klagekor om, at de ikke ville i seng. Der ville nok gå lidt tid, inden de faldt i søvn, regnede Jess med, så hun lavede lidt husarbejde, og snart sov de alle. Okay, hun tjekkede ikke på Luke. Hans dør var helt lukket, og Jess følte ikke, hun kunne trænge sig på.

Jess lagde sig på sofaen i dagligstuen for at hvile lidt, inden Dan kom hjem.

Hun havde fem børn og en baby at passe i morgen. I overmorgen var det lørdag, og hun skulle passe nogle andre børn.

Jess var en fantastisk dagplejemor og også trænet til at passe ældre børn. Hun arbejdede hårdt, og når hun fik sin første løn, ville hun gå direkte til kommunen og betale noget af gælden tilbage, og igen tale med dem om en mere realistisk tilbagebetalingsplan.

Alt ville ordne sig. Dan ville snart være hjemme, og Jess så frem til at se ham igen. Bare lidt og det var der ikke noget galt i, bare det var professionel forventning.

*

– Dan? Jess satte sig op i sofaen.

Hun havde blundet, indtil Dan låste døren op og trådte ind i huset.

– Hej, undskyld det blev så sent. Han kunne ikke forklare, hvorfor hans stemme blev meget dybere. Men at komme hjem og se en sovende kvinde vente på ham, var ikke noget Dan havde oplevet i årevis. Måske var det minder, som fik ham til at standse og betragte Jess; fra det pjuskede hår til hendes bare, slanke fødder med den lilla neglelak. Ja, det måtte være minder, ikke? Selv om Jess ikke lignede Rebecca overhovedet? Han kunne da ikke virkeligt være tiltrukket af Jess Baker, kunne han?

– Var det trættende at køre til byen og arbejde? Jess’ stemme var dæmpet og hæs. Hendes kinder svagt rosenrøde.

Fordi hun følte noget for ham?

Er det nu ikke ret så arrogant at mene, at så tiltalende en ung pige overhovedet vil se nærmere på dig, Dan?

Han tog et skridt frem mod hende og drejede så skarpt til højre for at lægge sin mappe på sofaen, for hvad ville han egentlig gøre, hvis han nu stod foran Jess? Ville han lade hænderne glide gennem hendes fine, silkeagtige hår? Bede hende om at sætte sig ved siden af ham, mens han fortalte hende om sin dag? – Revisionsprocessen er uhyre grundig. Jeg vil helst ikke tænke på tal indtil i morgen.

Dan havde brug for at spørge hende om hendes arbejde. Hvordan havde børnene haft det? Han havde ringet, men han ønskede at høre mere end bare få korte sætninger. – Du vil da ringe til mig, hvis der opstår problemer, du vil ikke vente, indtil jeg ringer, vel?

– Med det samme.

– Har du noget imod, at jeg lige kigger ind til dem? Derefter kan du fortælle mig, hvordan dagen gik, selvom jeg ikke vil holde dig tilbage fra at komme hjem.

– Se du bare ind til dem, og derefter aflægger jeg rapport. Jess nikkede. – Ella sover. Jeg har ikke noget imod at vente.

Dan forsvandt rundt i huset for at se til sine børn.

Jess kiggede efter ham, indtil hun ikke kunne se ham længere.

Da Dan vendte tilbage, havde Jess glattet håret. Hun begrundede dette med, at hun ikke ønskede at ligne noget, der var trukket baglæns gennem en høstak. Hun satte vand over og prøvede at slappe af, mens hun spurgte, – Vil du have en kop te?

Det var ikke for intimt, var det? Det lød ikke som en invitation, gjorde det? Ikke fordi hun ønskede at invitere.

Vel gør du så!

Nej, du gør ej!

Dan smilede. – Jeg kunne slå ihjel for en kop te lige nu.

Jess lo, en lav pludselig lyd, der fyldte køkkenet, og det sorgløse udtryk på Dans ansigt forsvandt. Pludseligt opstod der den slags spænding, der jo opstod midt i nattens stille ro, når to personer stod og ventede på, at vandet i kedlen skulle koge. Når en mands smil blødgjorde en piges hjerte lidt mere, end hun lige kunne klare, så hun glemte at passe på og nød ham og øjeblikket til fulde.

Det burde stoppe nu, burde det ikke?

– Okay, jeg laver teen så. Jess vendte sig om for at tage kopperne ned fra skabet.

– Jeg henter mælken i køleskabet. Han pegede mod hjørnet ved siden af opvaskemaskinen, som havde de begge glemt, hvor dette stykke hårde hvidevare stod.

Dan bar kopperne ind i dagligstuen og satte sig i lænestolen.

Jess sad i sofaen. Hun kunne se Dan i halv profil. Det var underligt, at han kunne se så dejlig ud fra hver eneste vinkel.

Det må være hans alder. Jess. Du ved … den alder, der betyder, at han er en hel generation ældre end dig og derfor er total forbudt. Og så er der jo også lige det, at du arbejder for ham.

Der var også Lukes indstilling. Jess kunne lige forstille sig, hvordan Dans ældste søn ville forholde sig til, at der foregik et eller andet mellem hans far og den nye børnepasser.

Jess bebrejdede ikke Luke, at han stadig sørgede.

– Mary er meget stille. Jeg prøver at få hende til at være mere udadvendt. Rob elsker at snakke, men jeg har sagt, at jeg har store ører, så jeg nok skulle kunne klare det.

– Det har du da ikke. Dan kiggede ned i sin tekop. – Altså store ører …

– Ehm, nej. Jess vidste ikke rigtigt, hvad hun skulle sig til det. Hun nævnte heller ikke Luke. Jess ville hellere prøve med tiden at få drengen over på sin side. I stedet besluttede hun sig til at nævne det andet lidt kildne emne. – Daisy spurgte mig, hvor babyer kommer fra.

Dans kop rystede lidt, før han meget forsigtigt stillede den fra sig. – Aha! Fortæl lige hvad der skete?

– Ja, hun er jo en videbegærlig ung dame. Jeg gå ud fra, at det går hånd i hånd med hendes intelligens. Der var ingen grund til at rødme på grund af noget så simpelt som pelikaner versus storke. – Så hvis du ikke allerede har talt med hende, ville det måske være en god ide at gøre det ret snart. Jeg ved godt, hun kun er 10 år gammel, men de lærer hurtigt nu til dags, og Daisy er meget spørgelysten. I dag var det om, hvorfor andre børn troede på storken og kålplanter. Om en uge vil hun måske spørge om forskning indenfor stamceller. Jeg har en stærk mistanke om, at hun allerede ved … i hvert fald det mest elementære omkring … såh! … Jess viftede med hånden, – … en fars synspunkter ville nok være det, der gør et barn i hendes alder tryg ved hele emnet.

Dan sendte et kort, angstfuldt blik mod Jess. – Kan jeg spørge, om du …

Vil fortælle datteren om emnet, som om det kom fra en kærlig forælder, som Daisy stolede på? Jess turde jo ikke engang tænke på emnet, mens hun opholdt sig i samme lokale som Dan, hendes hjerte slog kolbøtter.

Men det var jo for Daisy …

– Det kunne jeg, vel. Hun bed sig i læben og fortsatte hurtigt. – … tale med hende altså. Manden rystede i bukserne ved tanken om, at skulle tale om bierne og blomsterne med sin datter. Faldt det ham ind at undersøge sagen med Jess?

Hold mund, Jess. Nej, sig noget. Om Daisy. – Jeg kan tale med hende, men jeg mener virkeligt, at det bør komme fra dig. Hun kiggede kort på Dan. – Jeg tror, hun vil føle sig underlig tilpas ved at diskutere det med mig.

Jess fortsatte. – Du kunne måske skaffe hende nogle bøger, der udforsker emner omkring sagen. Det voksende eller faldende antal børn per familie i forskellige lande, for eksempel. Alle slags emner kan høre under dette. Politik, økonomi, religion.

– Tak. Dan så søgende på Jess. – Bortset fra, at min datter fik dig ud på glatis, skete der ellers noget?

– Vi havde alle en ret god dag, faktisk. Jess diskuterede et par andre anliggender med Dan og spurgte derefter, om han havde noget imod, at hun tog dem alle ind til byen dagen efter. Det var jo ikke så lang en spadseretur, og hvis de forlod huset tidligt …

– Fint, så længe du har det fint med det. Trafikken bliver ikke et problem?

Det var tydeligt, at han kom fra en storby.

– Der er fortov hele vejen herfra ind til byen. Det holder vi os til, men der er aldrig megen trafik her.

Han nikkede. – Jeg tager til Sydney tidligt i morgen igen, men jeg er hjemme i weekenden. Tak, Jess, fordi du gider hjælpe mig.

At Dan ikke følte sig tilpas ved at have brug for hendes hjælp, og at han elskede sine børn over alt i verden, skinnede igennem hvert ord. Jess fandt det tiltalende, hvilket kunne forklares med, at hun var blevet mærket af en mand, som ikke bare nægtede at tage ansvar for sin baby, men havde insisteret på at få Jess til at skrive under på en aftale, der forhindrede hende i nogensinde tale om det.

Hun havde skrevet under. Hun havde indset, hvor lidt Peter Rosche virkeligt holdt af hende, og hun ville ikke udsætte Ella for en far, der overhovedet ikke ville have med hende at gøre.

– Kan du køre en vogn på størrelse med min, Jess? Jeg kan sætte Annapollys gamle barnesæde ind i den i aften, til Ella. Dan så på hende igen som for at vurdere, om hun kunne klare så stor en vogn.

Forsøgte han også at ignorere den fælles tiltrækning?

Fri fantasi, Jessica Baker.

– Jeg har aldrig kørt så stor en vogn som din, men har kørt en med firehjulstræk. Det havde været Peters, men han havde givet Jess lov til at køre den en gang imellem.

– Jeg tog den store vogn i dag, men jeg har endnu en bil her i garagen. Dan rystede på hovedet. – Det skulle jeg have tænkt på, inden jeg kørte til Sydney i dag. Du har jo brug for den større vogn, hvis du skal nogle steder hen med børnene. Du behøver ikke at spadsere, med mindre du har lyst.

– Tak, det lyder fornuftigt. Jess rejste sig. – Jeg må hellere se at komme hjem med Ella.

– Luke vågnede, da jeg så ind til ham. Han sagde, at du havde givet dem lov til at have en konkurrence om, hvem der kunne spytte vandmelonskerner længst væk?

Havde drengen sagt noget negativt? Jess standsede et par skridt fra sofaen. – Drenge har brug for at opføre sig lidt ækelt engang imellem, ellers finder de ikke ud af, hvordan det er at være mænd.

Hendes øjne blev større, da hun hørte, hvad det var, hun lige havde sagt. – Øh, jeg mente altså ikke, at mænd var ækle. Det jeg ville sige var …

– At det er vigtigt for drenge at prøve kræfter, og ikke altid at skulle opføre sig som piger. Et smil begyndte at vise sig i mundvigen.

Jess blev helt opslugt af synet af dette drillende grin, hvor læberne trak sig opefter på den lækreste måde. Det så så smukt ud på Dan.

Hjem!

Nu!

Før endnu en tanke af samme slags fremkommer fra den sidste hjernecelle, du har tilbage, og som nu åbenbart også har besvær med at holde styr på realiteterne!

– Lad mig holde din baby for dig ud til bilen. Dans smil var også blevet mindre.

– Jess nikkede og tvang sine ben til at gå hen til værelset, hvor Ella sov. Jess tog sin datter op og anbragte hende i Dans arme. Den korte kontakt var en berøring, som Jess higede efter.

Ella puttede sig søvnigt ind mod Dans hals, og hans ansigtsudtryk blev ømt.

Jess blev helt tør i munden. Hun gik foran Dan ud til sin bil, lukkede op og anbragte Ella i barnesædet. – Tak fordi du tog hende ud til vognen. Vi ses i morgen tidlig. Sov godt, Dan.

– Godnat Jess. Dan gned sig på hagen, som om han ikke rigtig vidste, hvad han skulle gøre med sine hænder.

Holde omkring hende?

Drøm videre, Jess.

Jess startede bilen.

– Er du okay med, at skulle tage hjem på så sent et tidspunkt? Dan så alvorlig ud. – Sms mig lige så snart du er komme hjem. På den måde kan jeg få dit mobilnummer og på samme tid vide, at du er kommet godt hjem.

– Tak. Det var vanvittigt, men Jess blev nødt til at vende hovedet bort. Hun gjorde et stort nummer ud af at kontrollere, at hun kunne se alt bagved, og så kørte hun stille bilen fremad og væk.

Hun blev nødt til at holde sig på afstand fra Dan. En følelsesmæssig investering i hans børn, det var en ting. Det var en del af arbejdet.

Men at investere følelser i Dan, som han ikke ønskede, og hun ikke havde råd til. Det var en helt anden sag.

– Ikke bare ikke har råd til, mumlede Jess, mens hun drejede ind til sit hus, – jeg skal slet ikke gøre det. Det er Jess og Ella, ingen andre. Sådan er det bare.

Men Dan havde været så rar. Hensynsfuld. Lige modsat Ellas far.

Hvordan skulle Jess forholde sig til det?

Indse, at han havde været rar og hensynsfuld, fordi han er din arbejdsgiver. Nemlig!

FJERDE KAPITEL

– Og min fødselsdag er den 11. juni. Robert Frazier snakkede løs, da hun og alle børnene den næste morgen var på vej tilbage fra kommunekontoret i byen. Det var en relativ kølig og frisk morgen, og børnene var meget energiske. Luke havde bedt om at blive hjemme, men Jess havde sagt nej.

Hun havde ikke opnået et mere positivt svar om, hvad der skulle ske med hendes hus. Hun blev sendt til tre forskellige personer.

Hun havde bedt Luke om at holde opsyn og håbede, at drengen ville blive lidt mere samarbejdsvillig, når han indså, at hun ikke ønskede at behandle ham som en baby.

Hun kunne kun prøve at reagere på en rimelig måde, når Luke satte hende på prøve.

Hendes anstrengelser med hensyn til kommunen var ikke særligt vellykkede. Okay, så måtte hun jo bare tage dertil igen, når hun kun havde Ella med sig, og så blive der, indtil hun opnåede et resultat.

– Rob, jeg tror, vi skal lave en liste over alle fødselsdagene, når vi kommer hjem.

Rob havde allerede fortalt Jess, at Daisy snart havde fødselsdag. Det var noget, hun skulle tale med Dan om.

Jess burde ikke vænne sig til at have en samtale med Dan, bare så hun kunne være sammen med ham. – Kom. Vi må hellere se at tage hjem, før det bliver så varmt, at vi ikke har lyst til at spadsere mere.

Efter frokost ringede Dan og sagde, at han kom hjem tidligt på eftermiddagen.

Efter telefonsamtalen fandt hun alle børnene i dagligstuen.

– Er der nogen, der har lyst til at hjælpe til med at bage småkager? Kunne Dan lide hjemmebag? Jess regnede med, at børnene ikke ville sige nej. Luke og Rob valgte dog at køre på deres cykler udenfor.

Snart lå der duftende småkager til afkøling, og Jess gav én til hvert af børnene, og livet var ikke det værste. Luke sad ikke og skumlede. Jess havde et arbejde, som hun nød. Børnene spiste småkager, og hun var ikke længere så flad som en fregne.

– Jeg synes, at Annapolly har været lidt længe på toilettet? Den lille pige var kun gået på badeværelset et par minutter tidligere, men alligevel. – Luke, kan du tage alle ud på verandaen for at spise småkagerne? Så kommer jeg ud om et par minutter. Jeg vil bare lige se, hvad der er sket med din lillesøster.

Luke tog uden et ord de andre udenfor, og Jess koncentrerede sig nu om at finde Dans yngste.

Det var vigtigt, at fireårige fik lov til selv at gå på toilettet, så de kunne føle sig stolte og uafhængige. Det vidste Jess godt, og hun ønskede ikke at trænge sig på og forstyrre Annapolly.

Annapolly kom ud, mens Jess var på vej mod badeværelset.

– Nå, der er du, jeg kunne ikke forstå … Jess kom ikke videre. Den lille piges ansigt var helt rødt, og tårerne løb hende ned af kinderne.

– Annapolly, lille pige, hvad er der dog i vejen? Jess skyndte sig hen mod hende.

Og nu så hun de små hvide klumper i Annapollys næse.

– Proppede du toiletpapir ind i næsen?

Hvad nu hvis hun inhalerede og blev kvalt? Hvor langt var toiletpapiret stukket ind?

Annapolly nikkede ynkeligt.

Jess blev nødt til at gøre noget. Nu. Hun holdt Annapolly blidt om skuldrene, tog et papirlommetørklæde op af lommen, gav det til Annapolly og sagde med fast stemme. – Puds din næse rigtigt godt, Annapolly. Et stort pust, indtil alt kommer ud af næsen.

Annapolly pustede. Det gav tårer, men også masser af toiletpapir. Og da Annapolly begyndte at græde højlydt, fejede Jess den lille pige op i sine arme. Var alt væk? Var hendes næsehule blevet beskadiget? Ville der være en risiko for infektion eller blødninger?

Jess skyndte sig til fordøren. – Allesammen ind i vognen. Luke, kan du holde Annapolly, mens jeg henter Ella og hendes klapvogn? Vi skal på hospitalet.

– Hvad har du gjort ved hende? spurgte Luke arrigt.

– Hun stoppede næsen fuldt af toiletpapir, og det kan have beskadiget hendes bihuler. Drengen behøvede ikke at beskylde Jess for noget som helst. Det gjorde hun allerede selv.

De andre børn stillede en masse spørgsmål, mens Jess kørte vognen til hospitalet. Jess forklarede og følte sig endnu mere skyldig, da de alle blev helt stille.

– Jeg vil tale med min far. Luke spyttede ordene ud. – Det her skal han have at vide.

– Jeg skulle lige til at bede dig om ringe til ham. Han ringede tidligere og sagde, at han var på vej hjem. Det ville være bedst, hvis han mødte os på hospitalet. Jess famlede mobiltelefonen ud af sin lomme og rakte den til drengen.

Luke ringede, men fik ikke svar.

– Sms ham, vil du Luke? Og bed ham komme over til hospitalet. Det kan være, at modtagelsen er dårlig, hvor han er. Jess havde ikke tid til at vente på Dans mening eller Lukes billigelse. Hun skulle have Annapolly undersøgt nu. – Gudskelov, vi er der snart.

– Hun er okay, er hun ikke? Rob lød, som om han havde brug for at kunne tro på det. – Hun skal ikke blive der, skal hun?

– Nej, svarede Luke. – Hun kommer med os hjem, Rob. Lad nu være med at være dum.

Da det var som om, Robert følte sig beroliget af sin brors hårde ord, valgte Jess ikke at irettesætte Luke for hans ordvalg.

Hele familien gik tavst gennem indgangsdøren til hospitalets skadestue. Jess så, hvor bange de var. Så Lukes raseri og beskyldninger. Bag Lukes tvære udtryk kunne hun dog også se hans angst.

Åh Dan, hvad har jeg nu gjort for at bidrage til din families bekymringer?

Hvorfor havde hun ikke set efter dem bedre?

Det var kun tre minutter, Jessica, og du vidste, at Annapolly var gået på toilettet. At hun så proppede næsen fuld af toiletpapir, var altså ikke noget, du kunne forudse.

Måske ikke, men det var Jess’ job at forudse, hvad der ville ske, var det ikke?

Jess kørte med Ella i klapvognen. Luke bar på Annapolly. Jess tog blidt den lille pige fra ham og bad ham om, at se efter sine søskende, mens hun talte med sygeplejersken. – Det kan være, jeg skal med hende ind til undersøgelse.

– Far må hellere snart komme. Med disse korte ord, tog Luke de andre hen til stolene langs væggen.

Han mangel på tillid var helt tydelig.

– Og hvad er der så sket her? En venlig kvinde i fyrreårs alderen kaldte Jess til sig.

Og så blev Annapolly undersøgt. Diagnosen var, at hendes næse var øm, men at alt toiletpapir var væk. Der var ikke sket permanent skade. Man behandlede mod infektioner. Og der faldt lidt flere tårer.

Jess kunne gennem glasset i døren se Dan ankomme, og at han talte med Luke. Drengen så virkeligt vred ud og gestikulerede vildt. Dan så også oprevet ud.

Alle de andre børn talte i munden på hinanden.

De var sikkert ved at fortælle Dan, hvor dårlig Jess var til at passe på dem, og det havde de ret i.

–Så min skat, nu er du færdig. Sygeplejersken kiggede på Annapolly. – Nu stikker du aldrig mere noget op i den næse, vel?

– Nej. Der stod tårer i Annapollys øjne, og hun rakte armene ud mod Jess.

Jess gav den lille pige et knus og ville egentlig også gerne have haft lov til at græde … bare lidt.

I stedet takkede Jess sygeplejersken og gik med Annapolly på armen og Ella i klapvognen ud i venteværelset, hvor Dan var ved at prøve at løsrive sig fra sine børn, så han kunne finde sin datter.

– Dan, jeg er så ked af det. Sygeplejersken sagde, at der ikke bliver varige mén. Jeg går ud fra, at de andre har fortalt, hvad der skete. Jess forklarede så, hvad sygeplejersken havde gjort.

Annapolly var okay, men lige nu gjorde hendes næse ondt. Dan ville helt sikkert fyre hende, og det fortjente hun, fordi det var hende, der ikke havde set efter Annapolly, så hun gik hen og kom galt af sted.

– Lad os nu alle tage hjem. Dan kiggede fra Annapolly til de andre børn. – Hospitaler … Han sagde ikke andet, men jog bare børnene udenfor.

Jess kørte vognen tilbage, mens Dan kørte i den anden bil, Annapolly, Luke og Rob kørte med ham.

Da begge biler et par minutter senere standsede udenfor huset, tog Daisy Annapolly ved hånden og sagde, at den lille pige kunne komme og ligge på hendes seng, og at hun ville læse hende en historie. Mary fulgte med.

Luke og Rob talte stadig til deres far, da bilen standsede. Rob forsvandt for at køre på sin cykel, og Luke kastede vrede blikke mod Jess, før han vendte sig mod sin far. – Jeg kan ikke lide hende. Jeg vil ikke have hende her. Hun kan ikke engang passe på os, og du synes, hun er en ren lille solstråle, far. Du kender hende ikke engang.

Han sprang op på sin cykel og kørte væk, før Dan kunne sige noget.

Tilbage stod Jess, Dan og Ella. Jess lagde Ella til at sove og gik så ud for at få konfrontationen med Dan overstået. Der var ikke andet for end at tage alt ansvaret og håbe, at Dan stadig turde betro sine børn til en anden person. Luke ville nu aldrig komme over sin modvilje mod Jess.

Nå, det måtte Jess jo så finde sig i.

Dan var i køkkenet. Jess stod måbende og så på ham.

– Du … spiser småkager?

– De er virkeligt gode. Jeg får ikke hjemmebag så tit, og siden min ældste lige har gjort sit bedste for, at jeg vil have halsbrand i de næste tre dage, føler jeg, at jeg har fortjent dem. Dan tog en småkage til, og med den anden hånd hældte han te i to kopper. Han var stadig lidt stram i betrækket. – Min hemmelige last er normalt kartoffelchips. Jeg kan spise flere poser om dagen, hver eneste dag. Jeg er forbavset over, at der stadig er småkager til overs?

Jess havde set de tomme chipsposer på Dans kontor, men havde ment, at det var børnenes.

– De kom ud af ovnen, lige inden vi tog på hospitalet. Jess kiggede rundt. – Jeg nåede desværre ikke at rydde op, vi skyndte os bare ud af døren.

– Ja, der er altid panik, når sådan noget sker. Det lød som, han havde tidligere erfaring. Dan rakte hende en kop te. – Sid ned, Jessica.

Jess satte sig. Hun troede ikke, hun kunne drikke teen, men nippede for syns skyld til den søde, varme drik. Hvorfor råbte og skreg Dan ikke? Eller var iskold overfor hende? Eller … bare et eller andet?

– Det var helt min skyld. Jeg lod Annapolly gå på toilettet, og der gik adskillige minutter, før jeg opdagede, at hun ikke var kommet tilbage. Du må have været så bekymret, da du fik Lukes sms.

– Jeg ved virkeligt ikke, hvad der er i vejen med den dreng … Dan afbrød, tog et dybt åndedrag og fortsatte: – Jeg var bekymret. Han lavede en grimasse. – Og jeg vil indrømme, at jeg blev vred, da jeg fandt ud af, at I alle var på hospitalet. Jeg ønskede at beskylde dig for ikke at se efter dem, for at have udsat en af dem for fare.

Ligesom Luke havde bebrejdet hende. Okay, Luke havde i dette tilfælde ret. Jess tvang sig selv til at sidde rankt uden at sænke blikket. Hun fortjente hele den reprimande, som Dan havde behov for at give hende. – Du har ret til at være gal.

– Jeg er kun et menneske, Jess. Dan gned sig i nakken. – Jeg lod kort min bekymring blive til irrelevant vrede. Men det, at Annapolly proppede næsen fuld af toiletpapir, betyder ikke, at du er skødesløs, lige meget hvad min overaktive hjerne prøvede at fortælle mig.

Jess kunne næsten ikke forstå ham. – Men, jeg var den …

– Som havde med dramaet at gøre i dette tilfælde. Der er fem af dem, Jess. I alderen fra fire 4 til 15. Det er et stort hus. Lige meget hvor god du er til dit arbejde, vil der være tidspunkter, hvor du ikke kan se en eller flere af dem. Det ved jeg godt. Jeg er deres far, og det lever jeg med hver dag. Og jeg bad dig også hjælpe med husarbejde og andre ting.

– Tja, måske.

Dan satte tekoppen fra sig og lænede sig forover, så han var ansigt til ansigt med hende, hen over køkkenbordet. Hans brune øjne søgte hendes grå. – Annapolly er fuldstændig i stand til at gå på toilettet alene. Det lod du hende gøre. Hun stak toiletpapir op i sine næsebor. Hun blev bange. Du fik hende til at puste det ud, og tog hende derefter på hospitalet for at sikre, at der intet var tilbage, og for at finde ud af om der var sket alvorlig skade.

Han rørte kort ved Jess’ hånd. – Jeg er ikke ved at fyre dig, Jess. Det var et uheld, og Annapolly har det fint. Og det er det vigtigste.

Han ville ikke fyre hende. Dan var ikke vred. Han havde været vred, men kun på grund af frygt.

– Tak. Jess stemme var hæs af lettelse og tanken om, hvor rimelig Dan ønskede at være.

Men også på grund af Dan selv …

Og fordi dette var så uklogt at tænke på, rejste hun sig.

Dan rejste sig samtidigt og så søgende på hende. – Er du okay med det hele nu?

Nej, vel var hun ej, men det ville hun blive. På en eller anden måde.

Måske fattede Dan i det øjeblik hendes forvirring og usikkerhed. Måske glemte han, at hun ikke var et af hans børn, der havde brug for et trøstende knus, for han åbnede automatisk sine arme og omfavnede Jess, så hendes næse blev trykket ind mod hans bryst.

Jess kunne føle hans styrke, de brede skuldre, der dannede en beskyttende kurve, da han trak hende tættere til sig. Dans krop stivnede, da Jess slog armene omkring ham og gav ham et knus.

Det skulle hun nok ikke have gjort, men det gjorde hun altså, og deres omfavnelse ændrede sig til noget, der ikke helt havde med trøst at gøre.

– Jeg ser lige ind til alle børnene, og så lægger jeg resten af småkagerne ned i en dåse. Hun trak sig ud af Dans arme. Hun skulle ikke have givet ham det knus. – Tak, Dan, for al din venlighed og forståelse. Jeg vil arbejde meget hårdt på at holde bedre øje med dem i fremtiden. Det vil ikke gentage sig.

Det skulle Jess nok sørge for. Det havde han ikke brug for. Jess var ikke så fjollet, at hun ikke kunne forestille sig, at Dan havde været med sin kone på hospitalet måske mere end en gang, inden hun gik bort.

Jess vidste ikke, hvad der havde været galt med hans kone, og hvad hun døde af, men hun havde set, hvordan børnene havde trukket sig tilbage og var blevet tavse, da de ankom til Randurras skadestue her i eftermiddags. Jess havde en mistanke om, at det var årsagen til en del af Lukes vrede.

Hun kunne ikke risikere at fortsætte den omfavnelse, for Dan ville så finde ud af, hvordan det berørte hende. De havde et arbejdsmæssigt forhold og det skulle bevares! – Jeg vil gerne have lov til at tage børnene tilbage til hospitalet. Vi kan tage en gave med og give den til børneafdelingen. Så vil børnene få en chance for også at se den lidt lysere side af et hospital.

Dan mumlede sin billigelse, og hun gik derefter hen for at se først til pigerne, derefter til Dans sønner. Rob havde det fint. Luke spillede computerspil på sit værelse, et spil, hvor en racerbil hvinede omkring hjørner på skærmen. Ville det få has på hans aggression? Burde Jess forsøge at tale med ham?

Hun bankede på døren, og ventede til han drejede hovedet. – Luke …

– Far sagde, at du blev. Han standsede spillet for så længe, det tog ham at tale. – Det betyder ikke, at jeg kan lide det.

– Nej, det gør det vel ikke. Jess sukkede og lod ham alene.

Da hun vendte tilbage, var Ella ved at vågne, og Jess tog hende op, skiftede hende og begyndte så at tilberede et måltid mad, og holde øje med alle. Alle undtagen Luke, som stadig opholdt sig på sit værelse.