Christine Merrill

Præstedatterens

usømmelige forslag

Oversat af Dorthe Klyvø

Kære læser.

Jeg er ret begejstret for at genfinde personerne fra min sidste bog og fortælle St. Johns side af historien.

Jeg brugte alt for meget tid på at diskutere med andre, mens jeg skrev For ærens skyld og insistere på, at St. John umuligt kunne være modstanderen i historien, eftersom han ikke havde skyld i det, der skete. Han var blot et uskyldigt offer for omstændighederne.

Men man skal naturligvis have et ret fleksibelt forhold til definitionen på uskyld.

Jeg var overbevist om, at han var en håbløs romantiker, og at den rigtige pige ville få ham til at slå sig til ro. Men han havde brug for en med eventyrlyst, der ikke var alt for optaget af at gøre det rigtige og som samtidig ikke ville finde sig i hans vrøvl.

Så mødte jeg Esme Canville, og St. John havde ikke en chance.

God fornøjelse!

Christine

Husk at alle vores bøger kan købes på harlequin.dk!

Til Barb, Betsy, Cory, Deb, Heidi, Katy,

Kim, Michele, Pat, Pokey og Robin.

Nogle gange er I helt sikker trætte af at lytte til mit klynkeri, men I er bare alt for søde til at indrømme det.

Første kapitel

Hvis frøken Esme fryser, kan jeg bede en kammertjener om at tænde op.

Esme Canville modstod fristelsen til at trække sjalet tættere sammen om sig.

– Nej, Meg, jeg har det fint. Det er ikke nødvendigt at tænde op. Jeg trænger ikke til noget som helst. Jeg har det fint.

Pigen blev ved med at rumstere i værelset og rette på ting, der allerede havde stået lige i timevis.

– Er De helt sikker, frøken? Det virker lidt køligt.

– Nej, jeg har det fint. Du må gerne gå nu.

Hun forsøgte at lyde bestemt uden at tiltrække sig opmærksomhed. – Jeg vil sidde og læse i formiddag.

Betragtede pigen hende ikke med lidt for stor interesse? Det var svært at vide med sikkerhed. Meg var ny i huset og meget glad for husets herre. Med sikkerhed ikke en person, Esme kunne regne blandt sine allierede. Men forhåbentlig heller ikke fjende. Hvis hendes far havde bedt om en rapport om al usædvanlig opførsel, var det bedst ikke at give næring til noget. Hun gik hen til sofaen og tog sin bog.

Meg tøvede lidt. – Hvis frøkenen er sikker, så … Men det er stadig ret koldt.

Esme samlede så meget arrogance, som det var hende muligt. Det nyttede ikke at lade sin kammerpige tage beslutningerne.

– Jeg finder det ret oplivende. Og desuden sparsommeligt. Jeg er sikker på, min far ikke vil være glad for, at jeg spilder kul om formiddagen, når eftermiddagen bliver lun.

Meg nikkede og værdsatte som altid det samme som mr. Canville. – Hvis Deres far ønsker det sådan. Men frøkenen skal bare ringe, hvis …

– Hvis jeg behøver noget, ja. Du kan gå nu, Meg.

Pigen lukkede sig ud af værelset, og Esme åndede lettet op, mens hun skyndte sig hen til ildstedet. Meg tog sine nye pligter alt for alvorligt. Det var bedre, dengang Bess havde arbejdet hos hende. Men Bess havde været alt for god en ven for Esme for hendes fars smag. Og da pigens pligtfølelse over for Esme, førte til ulydighed over for Esmes far, havde det været slut. Nu forsøgte den meget mere samarbejdsvillige Meg at tænde op, når der ikke var brug for det.

Esme lagde omhyggeligt sit sjal på gulvet i pejsen og knælede ned, mens hun tavst takkede deres stab for den omhyggelige rengøring. Der var så lidt aske i ildstedet, at det knapt nok ville kunne ses på sjalets grå uld. Hun åbnede spjældet og lænede sin kind mod stenene bagerst i ildstedet.

Stemmerne nåede hende fra værelset nedenunder. Hendes fars kontor var lige så koldt og uden optænding som hendes eget soveværelse, og de to værelser havde fælles skorsten. Esme lukkede øjnene og forsøgte at forestille sig de to mænd nedenunder.

– … for at De er kommet i dag. Jeg er sikker på, vi nok skal finde en ordning, der kan tilfredsstille alle parter.

Det var hendes far, der talte.

– Men uden et møde? Er De sikker …?

Den besøgendes stemme forsvandt, idet han fjernede sig fra ildstedet.

Esme sydede af frustration. Hvis de ikke stod stille, kunne hun jo ikke høre dem.

– Et møde er ikke nødvendigt.

Hun kunne se sin far slå afvisende ud med hånden. – Hun gør, som hun får besked på i denne sag. Og De har jo set miniaturen, ikke sandt? forsikrer for, at den er meget vellignende.

Esme rørte ved sit hår. Portrættet lignede hende kun nogenlunde. Og var lavet for syv år siden. Som tyveårig var hun ikke ligefrem gammeljomfru, men hun var ikke længere den uskyldige, storøjede pige på maleriet.

– … yndig. Manden kom hen til ildstedet igen, og hans stemme blev højere. – Helt efter min smag. Og hun vil indvillige? Det er De sikker på?

– Det har ikke nogen betydning. Hun gør, som hun får besked på eller tager konsekvenserne. Eftersom det er Dem eller ingen, vil hun hurtigt se fornuften i at samarbejde. Det er et særdeles favorabel match, Milord. Hun ville være et fjols, hvis hun håbede på noget bedre.

Stemmerne døde væk igen, da mændene i værelset nedenunder gik hen mod bordet. Esmes læber var presset sammen til en tynd, hvid linje. Hvordan skulle hun kunne håbe på noget bedre? Hun ville ikke få så meget som en enkelt sæson. Nogensinde. Eller få lov at deltage i nogle af de sociale begivenheder, som unge piger normalt gjorde, uden sin fars tilstedeværelse. Aftenerne blev tilbragt hjemme eller sammen med hendes far og hans venner, som alle var næsten lige så gamle som ham. I hvert fald ikke ægteskabskandidater. Håbede hun.

– Og jeg ville være yderst tilfreds med en så ung og yndig pige som Deres datter.

Ung. Han fandt hende ung nok til at kommentere det. Det lød ikke godt. Hun anstrengte sig og forsøgte at gætte, hvad han var for en mand ud fra den stemme, der gav genlyd gennem muren. Hans tonefald afslørede ikke noget, men hun vidste ikke helt, om stemmen behagede hende eller ej. Der havde ikke været megen lidenskab at spore, da han så på hendes billede. Kun kølig anerkendelse. Han kunne lige godt have været i færd med at vælge møbler som hustru.

– Hun vil være beæret over deres tilbud, Lord Halverston.

En lord. Ja, naturligvis. Hendes far ville ønske et parti, der forbedrede familiens situation. Men hendes fremtidige ægtemands status havde ingen indflydelse på, om hun kunne finde plads til ham i sit hjerte.

Stemmerne steg i styrke igen. – … lydig, siger De? Nutidens piger er alt for egenrådige, og jeg tåler det ikke hos min fremtidige hustru.

De gik igen væk fra ildstedet, mens han fortsatte sin dundertale mod nutidens unge kvinder. Og nu hørte hun for første gang følelser i hans stemme, for den øgede lydstyrke fik hans stemme til at gå tydeligt igennem, mens han oplistede fejlene hos andre mulige hustrukandidater sammenlignet med det glædelige i at kunne indgå et parti uden at skulle finde sig i en piges genstridige sind.

Hendes hjerte sank i brystet.

Så svarede hendes far.

– Jeg er sikker på, De ikke vil få problemer med hende. Hun kender sin plads.

– Ellers finder hun den snart, svarede Halverston.

Begge mænd lo.

Hun rejste sig med hamrende hjerte. Så var det altså uundgåeligt. Naturligvis ville hendes far vælge en ægtemand og selv afgøre det. Og han ville vælge en, der lignede ham selv. En, der troede på nødvendigheden af at bruge en knyttet næve for at forklare en pige hendes pligt. En, der var sikker på, at intet bedre kunne opfriske hukommelsen hos en ulydig datter eller uberegnelig hustru end en læderrem mod hendes ryg.

Hun greb fat i kaminhylden og forsøgte at beherske sin vejrtrækning. Det var muligt, at det ikke var så slemt, som det lød. Det var ikke retfærdigt at dømme Lord Halverston uden at have mødt ham. Og hun drog alt for mange konklusioner, baseret på den smule, hun havde overhørt af samtalen.

Hendes far og Halverston havde indgået en aftale og gik nu fra kontoret ud i hallen. Hun børstede soden af skørtet og skyndte sig ud på balkonen, hvor hun holdt sig tæt på muren, så hun ikke kunne ses nede fra gaden. Efter en kort afsked ville manden bede om sin hat og stok, og så ville han komme ud gennem døren lige under hende. Så ville hun få et første glimt af den mand, hendes far ville gifte hende med. Hans vogn ventede allerede på gaden, og hun beundrede de smukt matchede rødbrune heste med sølv på seletøjet. Vognen var smukt udsmykket, og hun kunne se de velpolstrede sæder og næsten dufte læderet helt herfra. Hendes fremtidige ægtemand var naturligvis velhavende. Og hun ville få del i hans velstand. Det ville måske ikke være så slemt, Hun ville få kjoler, smykker og et fint hus at bo i. Måske endda flere huse.

Hun hørte døren gå i og så, hvordan kusken og rideknægtene rettede sig op, da deres herre nærmede sig. Forhåbentlig af respekt og ikke af frygt for at blive straffet for dovenskab. Hun ville også få tjenestefolk, sagde hun til sig selv. Måske en kammerpige, der lystrede hende og ikke hendes far. Esme bed sig i læben. Det var alt sammen meget godt, men var det for meget at håbe på, at hendes ægtemand ville være både venlig og en gentleman? Hun tvang sig til at tænke på noget andet og forsøgte ikke at lade sig påvirke af de bidder af samtalen, hun havde overhørt.

Og så kom manden til syne, da han trådte ud af døren og ind i vognen. Hun gik frem for at kunne se ham bedre.

Han var gammel. Hun kunne se det på de hængende skuldre. Hans gang var rolig, men afmålt og stiv, og hans krop var unaturligt høj og tynd, som om han havde været syg. Hånden, som han spredte ud på lædersædet ved sin side, var knoglet og forvreden. Nærmere en klo end en hånd.

Hun undertrykte sin skuffelse. Det ville have været tåbeligt at håbe på en ung mand efter at have set vognen. Det tog tid at samle tilstrækkelig rigdom til så fin en ting. Han ville naturligvis være ældre end hende selv. Men at han var så gammel … Hun gøs ved tanken om, at han ville besøge hende om natten. Kunne næsten føle de knoklede hænder, når de rørte ved hendes hår og nøgne hud. Han var ældre end hendes far. Hun ville måske snart blive enke.

Det var skrækkeligt at tænke sådan. Måske gjorde hendes far ret i at straffe hende, for hun var virkelig en slet person. Men stemmen i hende lod sig ikke dæmpe. Du er ikke et slet menneske. Det ved du. Han er gammel, men du er ung. Og din far gør det kun for at sikre sig, at du aldrig kommer til at nyde din ungdom.

Som om han fornemmede hendes blik, løftede Lord Halverston hovedet og fik øje på hende på balkonen. Hun stivnede, mens han betragtede hende og forsøgte at skjule sin frygt. Han løftede bydende hånden til kusken og stirrede på hende i, hvad der føltes som lang tid. Og hun fornemmede, hvordan hans blik dvælede på hendes krop og langsomt bevægede sig op over hendes mave, bryster og hals, før det faldt til hvile på hendes ansigt. Så smilede han til hende, som om han så hende uden at anerkende hendes tilstedeværelse, og der var ikke en antydning af varme i hans ansigt.

Hun så, hvordan det begyndte at rykke i hans hånd, som dernæst strøg over sædets læder, mens håndfladen kuplede sig over polstringen og fingrene igen og igen strøg og stødte ned i revnerne mellem puderne. Til sidst råbte han til kusken med en stemme, der var hæs og ophidset, og vognen kørte væk.

Hun sank sammen ind mod husets mur med skælvende knæ. Måske forestillede hun sig blot hans udtryk. Det var afstanden, stanken fra gaderne og solen i hendes øjne, der til sammen overophedede hendes fantasi. Han kunne have tænkt på helt andre ting end ægteskab med hende. Han kunne have ledt efter en nøgle, eller en mønt, eller en anden lille genstand på sædet ved siden af sig. Og det var kun djævelen i hende, som hendes far så ofte havde sagt, der fik hende til at føle, at den hånd bevægede sig over hendes krop. Strøg. Greb. Stødte.

Hun greb om gelænderet og bekæmpede kvalmen, mens hun sugede den friske luft ind i store drag. Hun kunne ikke gøre det. Hun kunne bare ikke. Hendes far måtte for en gangs skyld lytte til fornuft. Måske hvis hun lovede at være god fra nu af. Og ikke gjorde ham vred, som hun tilsyneladende altid kom til. Hvis hun indvilligede i at gifte sig med enhver anden mand. Enhver anden end Jarlen af Halverston …

Et pludseligt brag vækkede hende af fremtidens mareridt. Et fag glas var knust i de franske døre på balkonen på den anden side af gaden. Mens hun så derover, slog en mand dørene helt tilbage og stod i åbningen med ryggen til hende. Hans holdning var som en militærmands, og da han talte, var hans behagelige baryton høj uden at råbe, så hun med lethed kunne høre den på trods af afstanden.

– Jeg mener, dette beviser mit argument. Lad os holde dørene åbne og skåne resten af glasset for dine små humørsvingninger

Noget for forbi ham og ud på gaden. Dernæst endnu en genstand, som han greb, idet den for forbi hans hoved. Han vinkede med den i luften, og hun kunne se, at det var en dames silkesko.

Så talte han igen. – Og sig mig så, hvad meningen var med det? Selvom du havde ramt mig, havde det ikke gjort nogen virkelig skade. Eftersom du har skudt forbi, har du nu mistet en sko og må hoppe hjemad på et ben, for jeg går for min død ikke ned på gaden og henter den anden.

Ejeren af skoene svarede med en vred syndflod af noget, der i Esmes uuddannede ører lød som spansk.

Manden lagde armene over kors og lænede sig mod døråbningen, så Esme fik en fin udsigt til en flot profil og et sardonisk smil.

– Nej. Det er teknisk set ikke korrekt. Min mor har forsikret mig for, at jeg er helt legitimt født. Ikke at nogen af mine forældre har gjort mig noget godt.

Der lød mere spansk og endnu en lyd af knust glas, men denne gang inde i lejligheden.

– Og nu har du også ødelagt spejlet, og må danse på skårene med dine bare fødder. Han smed skoen tilbage ind i værelset i retning af sin modstander.

– Hvorfor jeg har valgt at beholde sådan en gåsehjerne … Han kiggede ind i værelset et øjeblik. – Ja, naturligvis, det er tydeligt, hvorfor jeg valgte dig … men det er ikke tilstrækkeligt til at beholde dig nu. Cara, som jeg har sagt før, er lejligheden din indtil slutningen af måneden. Det bliver ikke svært for dig at finde en ny beskytter, for du er både smuk og ret charmerende, når du altså ikke knuser glas og smider de dyre genstande, jeg har købt til dig tilbage i mit ansigt.

Kvinden inde i huset kvitterede med endnu en malstrøm af fornærmede og uforståelige ord.

Esme sank ned bag gelænderet og var flov over at have lyttet. Men det var svært at se væk fra så interessant et skue. Og så offentligt et skue. Det var noget af det mest spændende, hun havde set i årevis, og så havde hun ikke engang behøvet forlade sit værelse. Hendes far havde advaret hende om deres nye genbo. Den skandaløse kaptajn St. John Radwell, der lige var kommet tilbage fra Portugal. Der var rygter om, at han havde købt sin post med stjålne familiesmykker, på flugt fra en af sine mange katastrofale affærer. Hvis der var noget sandt i historien, kom den i hvert fald ikke fra hans bror, hertugen af Haughleigh, som havde nægtet at vedgå sig overhovedet at have en bror.

Kaptajn Radwell var en af de mange ting, hendes far rasede imod og advarede hende om. Og her var han i egen person i færd med at smide sin elskerinde ud i fuldt dagslys i et pænt kvarter. Og så højt at hele gaden kunne høre ham.

Hun tittede over gelænderet ude af stand til at se væk.

Da den rasende kvinde i værelset standsede for at trække vejret, svarede Radwell: – Så sælg halskæden. Eller øreringene. De var ikke helt billige, som jeg jo ved, og burde kunne holde dig i fin stil, indtil endnu et fjols kommer og overtager min plads. Men denne samtale er forbi nu.

Hun kunne høre lyden af rasende hulken i det fjerne, efterfulgt af smækkende døre. Hendes egne problemer var glemt, og hun smilede uartigt for sig selv. Det var rart at se, at en af hendes fars irrationelle foredrag havde rod i sandheden. Uden varsel vendte St. John Radwell sig om og fangede hendes blik.

Han var ikke bare en djævel. Han var selveste Lucifer med hår, der strålede gyldent i solen og bølgede omkring hans pande over en lige næse og et lille skævt grin. Hans øjne måtte være blå, men hun kunne ikke se farven på afstand. Hans jakke og velsiddende knæbukser fremhævede en muskuløs krop og en rank ryg. Han virkede helt perfekt, som han stod der indrammet i balkonens dør. Synet gjorde hende åndeløs.

Og han fastholdt hendes blik, før han vendte opmærksomheden mod resten af hende. Han undersøgte hende grundigt, og til sidst smilede han, så hun mærkede sommerfugle baske vildt i sin mave.

Han bankede let på siden af næsen og nikkede sigende. Men hvad betød det? Det var en mærkelig gestus. Ikke en bebrejdelse af hendes uhøflighed, men noget andet. Hun rystede forvirret på hovedet. Han trak med store fagter et lommetørklæde frem og tørrede sit ansigt. Så gestikulerede han mod hende. Hendes hænder fløj op til kinderne og gned. Da hun holdt hænderne frem foran sig, viste de spor af sod. Ikke blot stod hun og smuglyttede til naboerne, hun var også så sort som en skorstensfejer.

Han vinkede triumferende med lommetørklædet, da han så, at hans besked var blevet forstået. Så bukkede han med et grin, før han vendte sig og gik ind i sin lejlighed og lukkede dørene.

Hendes hjerte hamrede, da hun trådte ind i sit værelse. Åh, den skrækkelige mand, der lavede sådan en scene og dernæst drillede hende. Han virkede slet ikke rystet over at blive grebet i en sådan indiskretion, eller over at opdage hende. Det måtte være vidunderligt at have sådan en frihed, ikke bekymre sig om det gode selskab og bare gøre, som man selv ville. Planen formede sig i hendes sind, endnu før hun var helt klar over det. Den var modig, og noget af det mest upassende, hun nogensinde havde forestillet sig. Hun var skamløs, og nu ville hele verden få det at vide. Det ville hendes far have godt af.

Og det ville med sikkerhed få ægteskabet med en jarl til at blive en umulighed. Det ville være lettere at klare, hvis hun ventede på mørket, men om ganske få timer, ville hun, med hjælp fra den skandaløse kaptajn St. John Radwell, kunne gøre sig fri af sin far, dette hus og jarlen.

Hun ville gøre det.

Andet kapitel

Nej tak, Toby. Jeg har ikke brug for dig i aften. Det bliver blot endnu en stille hjemmeaften til mig. Afslapning foran kaminen. Måske en lille cognac før sengetid. Du skal ikke bekymre dig, jeg ordner det selv. Du ved da, efter Portugal, at jeg godt kan klare mig selv.

Kammertjeneren forlod værelset, og St. John smed sig i en stol og stirrede ind i flammerne. Afslapning! Det var pokkers kedsommeligt. Men i betragtning af indholdet af hans pung, eller manglen på samme, havde han ikke råd til andet. Risikoen for at skabe ny gæld på White’s var større end muligheden for, at han ville vinde og fylde pengekisten igen. Hans kredit var allerede spændt ubehageligt meget. Han stod til at få en formue. Hvis altså han holdt sin sti ren. Det var han blevet garanteret. Da han fik sin orden og blev præsenteret ved hoffet, havde regenten antydet, at folk, der tjente deres land så godt ville kunne vente generøse belønninger. Hvis de ville være i stand til at begå sig i det gode selskab uden at gøre sig selv eller deres velgørere til skamme. Hvordan var det nu Prinny, prinsregenten, havde sagt?

– En mand, der kan overleve franskmændene, må da også være i stand til at overleve en sæson i London uden at blive skudt på af jaloux ægtemænd eller sin egen bror på grund af sin upassende opførsel. Holdt dig klar af problemer og væk fra Haughleigh. Jarlen af Stanton fylder snart firs, og det er usandsynligt, at han kan stille med en arving i den alder. Der følger et lille stykke jord med titlen, og jeg ville gerne give den til en person, der er værdig til æren.

St. John Radwell, Jarl af Stanton. På aftenener som denne sagde han ordene for sig selv, når de gamle fristelser lokkede. Men han var ikke jarl endnu, og han ville aldrig blive det, hvis han havnede i endnu en skandale eller spillede arven væk, før han fik den. Han måtte være forsigtig. I det mindste i et stykke tid. Han måtte huske, at han var en respektabel mand og en veteran med udmærkelser, der var klar til at trække sig tilbage til et roligt liv på landet. Der ville ikke blive nogen belønning til den gudsforgående bror af Hertugen af Haughleigh med de tomme lommer og en liste over synder, der var så lang, at han var permanent forvist fra familiens ejendomme.

Han sukkede. Efter fem år i Portugal og Spanien, savnede han sit hjem. Og han havde endog opdaget, at han savnede sin bror, hvilket han ikke ville have troet muligt. I timerne før et slag havde han ofte tænkt på de ting, han måske aldrig ville kunne sige til Marcus og hans hustru Miranda, hvis det gik galt. På trods af den afslutning, han havde forventet og ind i mellem også følte, han fortjente, var han undsluppet med skindet i behold. Det lod til, at han stadig havde chancen for at hele bruddet mellem dem.

Hans undskyldninger ville blot virke mere oprigtige, hvis han ankom til Haughleigh med sin egen titel og måske en hustru ved sin side. Himlen skulle vide, han ikke ønskede at gifte sig. Men det ville være nødvendigt. Han havde brug for arvingen. Og havde han sin egen familie, ville det også bevise, at han ikke var en trussel mod sin brors ægteskab, og at de også kunne begrave det gamle stridsmål om arvefølgen til Haughleigh.

Men han behøvede ikke bekymre sig om det lige nu. Det kunne tage år at opnå, og ønsker alene gjorde det ikke. Indtil da ville der blive mange flere rolige aftenener hjemme, mens han ventede på, at skandalerne døde væk, og hans gamle rygte blev glemt. Og det ville endog blive uden kvindelig trøst, eftersom han havde smidt Cara ud, fordi hun både var alt for flyvsk og alt for dyr.

Naturligvis ville den gamle St. John have appelleret til sin bror om at give sig penge og have stillet sin nye, forbedrede karakter som garanti uden at tænke på hertugens reaktion. Tanken var så morsom, at han lo højt.

Der lød en diskret hosten bag ham.

– Ja, Toby?

– Der er en gæst, sir. En dame.

– En dame? Det var ikke sandsynligt, når hun kom på besøg på dette tidspunkt. Men der var ingen ironi i Tobys stemme.

– Jamen, så vis hende op. Og kom alligevel med den cognac.

St. John sporede en antydning af misbilligelse i kammertjenerens holdning ved tanken om at vise kvinden ovenpå. Men hvem hun end var, måtte hun jo vide, hvad hun rodede sig ud i, og hvis Toby var mere bekymret for hendes rygte end hun selv, så måtte han holde det for sig selv.

Kort efter gik døren op, og Toby meddelte: – Frøken Esme Canville.

– Hvem? Det var uhøfligt, men han kunne ikke lade være. Han havde ingen erindring om det navn, og det var bestemt ikke en af de diskrete enker eller løsgående hustruer, han havde forventet at se i sin døråbning på dette sene tidspunkt.

Hun trådte ind i værelset og nejede høfligt, og han rejste sig straks og tilbød hende en stol, mens han forsøgte at skjule sin forvirring. Det var den pokkers nysgerrige tøs fra huset overfor. Hvad i al verden ville hun her?

– De må undskylde, frøken Canville. Men jeg forstår ikke. Toby? Han havde håbet at kunne beholde Toby i værelset, selvom det ikke gjorde det store ved det upassende i situationen. Men Toby havde efterladt cognacflasken og trukket sig tilbage til køkkenet.

– Nej. Hvis De vil være så venlig, kaptajn Radwell. Jeg foretrækker, at vores samtale holdes privat, hvis det er muligt.

Min kære gud, han ville blive alene med hende. Men hvis hun nu bare sagde, hvad hun var kommet for, kunne han få hende ud af huset, før nogen gættede, hvor hun var.

– Javel. Jeg må da også indrømme en vis nysgerrighed over frøkenens besøg. Hvad får dog en godt opdraget ung kvinde til at besøge mig så sent? Jeg mener ikke, vi er blevet formelt introduceret.

– Nej. Hun var fornuftig nok til at se forlegen ud. – Vi har ikke rigtigt mødt hinanden. Selvom tidligere i dag … jeg kunne ikke undgå at høre … Og jeg kender Dem sandelig godt, kaptajn Radwell. Af omtale.

– Jeg burde jo nok forsikre frøkenen om, at mit rygte er ufortjent, men ak, det er ikke muligt. Jeg har med sikkerhed gjort det meste af det, som jeg igennem årene er blevet beskyldt for. Og hvis ikke? Ja, så har jeg sikkert gjort noget værre uden at blive opdaget. Han smilede næsten, før han huskede, at han ikke havde grund til at prale.

– De forstår vel, frøken Canville, at De sætter Dem selv i en yderst farlig position ved at komme her alene?

Hun løftede hovedet lidt og så ham direkte ind i øjnene uden at krympe sig.

– Ja, hvis jeg bekymrede mig for mit omdømme. Men omstændighederne tvinger mig til at gøre noget drastisk ved netop det, kaptajn Radwell. Jeg befinder mig i en vanskelig situation og havde håbet, at kaptajnen måske kunne hjælpe mig.

– Hjælpe Dem? Han rettede sig op. – Hvorfor frøkenen vælger mig til at hjælpe sig, har jeg ingen anelse om, men som officer og … han rømmede sig over den usædvanlige tanke, – gentleman, vil jeg gøre alt, hvad jeg kan for at hjælpe.

Hendes selvtillid var kortlivet, og han fornemmede, at hun snart ville fortælle ham om årsagen til sit besøg. Hun tog et lommetørklæde frem af sin pompadourtaske og snoede det nervøst mellem fingrene.

– Ja, altså, jeg beder om Deres hjælp ikke præcist som officer og gentleman. Det er nok snarere en form for beskyttelse.

Hun så håbefuldt ind i hans øjne. – Hvis De kunne finde det passende at beskytte mig.

Først fik han den mærkelige tanke, at hun mente, han skulle trække sit sværd og stå mellem hende og en fjende. Beskyttelse? Hvad behøvede hun beskyttelse mod? Vel ikke mod sin far, for han lignede ikke en mand, der tyede til vold …

Beskyttelse. En beskyttelse, der ikke havde at gøre med at være gentleman? Han sprang op og lagde så meget afstand som muligt mellem sig selv og den unge dame.

– Det må jeg sige. De mener vel ikke … De tror vel ikke, at jeg ville …?

– Jeg kunne ikke undgå at overhøre skænderiet med Deres … Hun søgte efter et ord, – kvindelige bekendtskab tidligere i dag. Det var ret åbenlyst, at De viste hende bort. Og jeg gik ud fra, at der dermed var en stilling ledig …

– Stilling? Kære gud, kvinde. De søger jo ikke plads som guvernante.

– Det ved jeg naturligvis godt. Jeg ville aldrig kunne blive guvernante uden, at min far opdagede det. Blot det at få de nødvendige referencer ville være helt umuligt.

Hun forklarede det, som om det var helt åbenlyst.

– Jeg tvivler også stærkt på, at frøkenen har referencer til den stilling, De spørger om nu.

– Er referencer nødvendige?

Hun så mere bekymret ud over den tanke end over hele situationen, som han fandt mere end bekymrende for dem begge to.

– Nej, ikke referencer som sådan. Men jeg håber, at frøkenen ikke har tidligere erfaring.

Han satte sig ved hendes side og så alvorligt på hende. – Jeg mener, frøken Canville …

– Bare sig Esme.

– Frøken Canville, svarede han med eftertryk, – har De egentlig nogen ide om præcist, hvilke pligter en sådan stilling medfører?

– Præcist? Hun rødmede. – Nej. Nej ikke præcist. Er det et problem?

– At en ung dame som Dem ikke ved det …? Nej. Bestemt ikke et problem. Jeg ville blive ret chokeret, hvis De gjorde.

Hun holdt afværgende hænderne frem foran sig.

– Jeg havde håbet, at man ville kunne lære den slags hen ad vejen. Er der noget ved min person, der får Dem til at mistænke, at jeg ikke ville kunne udføre opgaven som ønsket?

Det var, som om han så hende rigtigt for første gang. Hun havde et yndigt ansigt med fyldige læber, og hendes smukke hvide hud havde en svag antydning af rødme. Hun havde taget sin kappe af og sad foran ham i en beskeden og ret grim kjole, men det kedelige stof og den højtskårne halsudskæring formåede ikke at skjule en ret nydelig barm. Han forestillede sig de fyldige bryster, hofternes kurve, hendes ben omkring sig og følelsen af hendes løstsiddende blonde hår, når han lod fingrene glide igennem det for at trække hende ind til et kys …

Han rejste sig og gik frem og tilbage i værelset.

– Nej. Nej, der er absolut intet ved Deres person, der får mig til at tænke, De ikke vil kunne gøre det. Men det er ikke sagens kerne. Mine meninger, om hvad De kunne være i stand til, burde ikke optage frøkenen, for jeg er en ret tarvelig og utroværdig person, og jeg ville æde et lille lam som frøkenen til morgenmad og forlade Dem uden at tænke videre over det.

Pigen svarede. – Men jeg tvivler stærkt på, at det er sandt. Jeg så Dem i dag, da De diskuterede med damen. Hun gjorde adskillige ting, som kunne have provokeret en mand til vold, men De var et sandt billede på fornuft. De gjorde det også ret klart, at De forlod hende med tilstrækkelig midler til at klare sig, indtil hun havde fundet en anden stilling.

Hun smilede. – Og hun var meget urimelig, hvis jeg må sige det. De behøver ikke frygte, at jeg vil opføre mig så upassende, når tiden kommer til at give mig løbepas.

– Løbepas? Min gode gud, kvinde. Jeg har ikke tænkt mig at antage Dem, så jeg behøver ikke bekymre mig om den situation.

Han slog ud med hænderne. – Løb hjem til Deres far, frøken, nu, før nogen opdager, at De er væk, og vi begge får problemer.

Hun rystede på hovedet. – Det er helt umuligt. Jeg går ikke tilbage, uanset hvad De har at sige.

– Jamen, så må jeg selv bære Dem.

Hun satte hænderne i siden. – Det skal De bestemt ikke. For hvis De gør det, fortæller jeg min far, hvor jeg har været med tilføjelse af nogle farverige og ukorrekte detaljer, og så er det Dem, der får problemer, kaptajn Radwell. Jeg tvivler på, at mit liv kan blive meget værre, men De kunne risikere at komme til at hænge på mig, og det gode selskab vil nok forvente en noget fastere og mere permanent forbindelse end den, jeg foreslår.

Hun havde ret. Pokker tage hende. Men situationen var faktisk værre, end hun sagde. Hvis det slap ud, at hun havde været her, ville det være lige meget, om han giftede sig med hende eller ej. Der ville ikke blive nogen fremtidig titel til ham. Og Prinnys misbilligelse ville blive den mindste af hans bekymringer. Han kunne lige forestille sig sin brors ansigtsudtryk, hvis han mødte op på familieejendommen med tomme lommer, et ødelagt rygte og uden regentens velvilje. Samt med Esme Canvilles vrede far i hælene. Mens han samtidig forsøgte at forklare, at det hele var en skrækkelig misforståelse.

– Frøkenen tror, at hvis jeg bringer hende tilbage, vil jeg være tvunget til at gifte mig med hende. Men hvis jeg ikke gør det, vil De tillade mig at gøre hvad jeg vil uden ægteskabets velsignelse?

Et kort øjeblik var han faktisk fristet. Han rystede på hovedet. Det betød intet, at hendes fortrin var omfattende. De ville ikke opveje omkostningerne.

– Jeg forventer naturligvis en kompensation på samme måde, som den kvinde, der forlod Dem tidligere i dag. Om end måske ikke så meget, eftersom jeg er uerfaren, forsikrede hun ham.

– Nej.

– Jeg spiser ikke så meget, og jeg er ikke forfængelig med tøj og smykker. Jeg har heller ikke brug for meget plads for at være tilfreds. Jeg vil tillade mig at mene, at jeg vil blive langt mindre dyr end Deres tidligere elskerinde.

– Nej!

– Så vil De måske være så venlig at arrangere et møde med en af Deres venner? En der ligner Dem, men også mangler kvindeligt selskab?

– Og nu forventer De måske, at jeg skal agere ruffer? Åh, dette er virkelig udsøgt, frøken. Jeg er klar over, at mit rygte er sort, men jeg har aldrig før oplevet, at nogen foreslog, jeg skulle forsyne mine venner.

– Jeg beder om undskyldning, svarede hun. – Det var ikke min mening at fornærme Dem.

Han rystede på hovedet. – Og så en jomfru.

Han rakte med rystende hænder ud efter cognacflasken og så hendes blik følge sig. – Må jeg byde Dem på et glas?

-Nej, tak. Jeg drikker ikke alkohol.

– Det overrasker mig, at De er i stand til at finde på noget så tåbeligt som det her, mens De er ædru. Men desuden ville jeg aldrig engagere en afholdskvinde til den stilling, De søger.

Hun slog med hovedet. – Så skænk mig et glas, min herre, for jeg forsikrer Dem om, at min anmodning er alvorligt ment. Selvom jeg ville foretrække at blive her, eftersom jeg må indrømme, at jeg beundrer Dem meget, så vil jeg finde en anden mand, hvis det bliver nødvendigt.

Hendes stemme var næsten hviskende. – En eller anden må da ville have mig. Jeg kan da ikke være så slem. Men uanset udfaldet vender jeg ikke hjem.

Han skænkede endnu et glas cognac og tilføjede omhyggeligt nogle få dråber fra flasken i sin lomme, hvorefter han svingede væsken rundt.

Hun så nysgerrigt på ham. – Hvad er det, De tilføjer til Deres cognac?

– Det behøver frøkenen ikke bekymre sig om. Jeg finder det iblandt nødvendigt at tage laudanum for at berolige mine nerver, og jeg må sige, at frøkenens opførsel er så chokerende, at den ville kunne forurolige en stærkere mand end mig selv.

Hun lo. – Hvad er der at være bange for? De virker meget rolig på mig. Hvis De virkelig er så slem, som De hævder, så burde det ikke skræmme Dem at finde en kvinde på Deres værelse.

Hun trådte nærmere hen til ham, og hans ånde sad fast i halsen. Hun havde naturligvis ret. Der var ingen grund til at frygte en kvinde, der ville ligge villigt og blødt i hans arme. Og natten gik altid lettere, når han ikke var alene.

Hendes stemme var hæs og dæmpet, da hun fortsatte.

– Som De selv har påpeget, er det mig, der burde være angst for Dem. For De ved præcis, hvad der vil ske med mig i nat, mens jeg kun har hørt hvisken og rygter om, hvad der foregår mellem en mand og en kvinde.

Hun kom helt hen til ham og stod inden for rækkevidde, mens han stod som fastfrosset til gulvet og betragtede hende. Hun lagde hovedet tilbage for at se ind i hans øjne. – Er det sandt, at det kan være både smertefyldt og behageligt? Jeg har altid undret mig over, at det er muligt. Jeg kender meget til smerte, men meget lidt til nydelse.

Han kunne sagtens vise hende nydelse, hvis det var det, hun søgte. Det var sent, de var alene, og ingen ville forvente at finde hende her. Han ville kunne give hende, hvad hun ønskede og dernæst sende hende hjem. Ingen behøvede vide noget. Han kunne allerede høre ordene formes i sit hoved og måtte bide sig i tungen for ikke at tale, men han kunne ikke trække sig væk, da hun kom endnu nærmere, og stoffet i hendes kjole strøg imod hans skjortebryst.

– Eftersom De jo er, som De siger, officer og gentleman, så håber jeg, at De vil tage min uerfarenhed i betragtning og være så blid som muligt, for jeg indrømmer, at jeg er lidt skræmt nu, hvor tidspunktet er kommet. Jeg frygter, at mine nerver er endog mere urolige end Deres.

Uden varsel rakte hun ud, tog glasset i hans hånd og tømte det i et drag med laudanum og det hele. Hun hostede, og øjnene fyldtes af vand over den stærke drik. Så satte hun forsigtigt glasset på bordet ved siden af dem og trådte hen til sofaen, hvor hun satte sig og lænede sig tilbage i puderne.

– Min kære frøken Canville. Han lod hjælpeløst hænderne falde. Selv mens han bandede over sig selv, savnede han varmen fra hendes krop. Han havde kun set den villige og kønne pige og havde ignoreret hendes hjerne, der var både skarpere og mere udspekuleret, end han havde forventet fra så ung en pige. Og nu havde denne lille stump af en pige udmanøvreret ham. Han smilede sit bedste og mest forførende smil, mens han trådte frem og kiggede ned på hende.

– Meget vel, hvis frøkenen er så opsat på at gøre dette, har De ret i, at det kan være en både vanskelig og ret smertefuld oplevelse. Det vil gå lettere for os begge, hvis vi venter, indtil De er fuldstændigt afslappet.

Hun så på ham med store, skræmte øjne. – Gør som De ønsker. Jeg er parat, sagde hun.

Og han hadede sig selv for at have set hende som en modig forførerske kun få øjeblikke tidligere. Pigen var skræmt fra vid og sans, og det beviste kun, at hans sjæl var så sort, som alle andre hævdede, når han overhovedet havde overvejet hendes tilbud. Han satte sig på sofaen og tog hendes hånd.

– Ikke endnu, tror jeg. Lige om et øjeblik.

Han så hende slappe af i lemmerne lidt efter lidt, mens cognacen fik hendes kinder til at blusse.

– Hvor længe varer det, før jeg begynder at føle effekten? Hendes åndedræt blev mere roligt, og hun fugtede læberne med spidsen af tungen.

Og til sin store skam mærkede han sin krop reagere. Han kunne mærke, hvordan hendes hånd slappede af i hans, efterhånden som stoffet virkede og klappede den opmuntrende. – Ikke så længe endnu.

– Det er godt. Og De har sikkert ret. Det bliver lettere sådan her.

Esme rystede lidt på hovedet og smilede.

– Hvor mærkeligt. Det er, som om jeg ikke kan føle min krop. Det er vidunderligt ikke at føle noget mere.

Han smilede med sympati. – Du forstår kun alt for godt, min lille ven.

Hun lukkede øjnene og mumlede. – Hvis jeg havde haft Deres lille flaske, ville det måske slet ikke have været nødvendigt at komme her. Men jeg ville nok ikke være stoppet med blot nogle få dråber.

Og så faldt hendes hoved ned til den ene side, og hun var tabt for omverdenen.

*

St. John tvang sig til ikke at vandre op og ned ad marmorgulvet i hallen. I ethvert andet hus ville man ikke have ladet ham vente i hallen. Tjenerne ville have haft pli nok til at vise ham ind i en stue et eller andet sted, hvor han kunne vente foran ilden. Men naturligvis var han i de fleste huse ikke totalt bandlyst. Og han ankom aldrig så sent på aftenen og med så usædvanligt et problem.

Butleren kom tilbage nu med husets frue et skridt bag sig. Da hun så, hvem det var, blev hendes stemme dyb og advarende.

– St. John.

– Miranda.

Han bukkede dybt og håbede, hun ikke bemærkede udtrykket i hans øjne. Hun var blevet endnu yndigere på de fire år, der var gået, siden han sidst så hende. Ægteskabet med hans bror havde gjort hende godt.

Jalousien flammede op i ham, og han knuste den omgående. Hun var lykkelig her. Tingene var ikke, som han havde ønsket, og slet ikke som hun fortjente, men han ville ikke ødelægge det nu.

– Hvor meget? Hendes tonefald var forretningsmæssigt.

– Undskyld?

– Hvor meget har du brug for? For at forsvinde igen. Jeg sværger St. John, at hvis Marcus opdager, du er kommet, vil jeg ikke kunne beskytte dig igen.

– Og hvordan har min bror det?

– Godt, svarede hun uden at tænke. – Og det samme gælder for børnene.

– Min nevø og niece. Han smilede, da han sagde de usædvanlige ord. – Jeg ville gerne have lykønsket dig med deres fødsel, men jeg var ikke sikker på, min lykønskning ville være velkommen.

Hun rystede misbilligende på hovedet. – Det ved du godt, den ikke ville have været. Men du er vel ikke kommet på dette sene tidspunkt for at spørge til min families helbred. Hvor meget har du brug for St. John?

Han snøftede. – Jeg beklager at måtte indrømme, at jeg har et problem, der ikke kan løses med en åben pung.

Han trådte til side og afslørede, hvad der lå på bænken ved siden af døren.

Miranda skyndte sig hen til pigen og følte efter en puls. Hun stirrede op på ham. – Åh, min kære gud, St. John, hvad har du dog gjort?

– Ingenting. Jeg sværger. Hun er kun bedøvet. Og helt uberørt. Jeg sværger på … Han bremsede. Det ville være stort set nyttesløst at sværge på sin ære i dette hus.

– På Marcus’ ære, kan vi vel sige? Jeg har bragt hende hertil, fordi det var det mest respektable sted, jeg kunne komme i tanke om. Jeg har knapt nok mødt pigen før her i aften. Hun stillede på mit dørtrin og foreslog … ja, jeg tøver ved at sige det foran en dame.

Miranda løftede skeptisk et øjenbryn.

– Ja, faktisk foreslog hun, at jeg tog hende som elskerinde. Og hun var meget insisterende. Sagde, at hvis det ikke blev mig, ville hun finde en anden, men hun kunne ikke gå hjem igen. Hun valgte at tage laudanum, og jeg sværger på, at det var et uheld. Men mod afslutningen, da hun var afslappet og talte frit, antydede hun, at hun ville gøre en ende på det hele, hvis hun fik mulighed for det. Jeg kunne ikke bringe hende hjem igen. Det ville kunne ødelægge hende blot at blive set sammen med mig. Jeg kunne ikke tale hende til fornuft. Jeg kunne ikke engang skræmme hende. Hun tog mit glas og drak uden at betænke sig en eneste gang. Så lagde hun sig ned på sofaen og var indstillet på at lade mig … Han standsede forlegent. – Det var meget mærkeligt. Da jeg var sikker på, at hun var helt bevidstløs, bar jeg hende ned ad bagtrappen og bragte hende hertil i en lukket vogn. Jeg måtte finde et sikkert sted til hende. For hendes rygtes skyld må ingen vide, at jeg havde noget med hende at gøre i den tilstand. Og jeg tænkte, at …

– At din bror kunne skaffe dig af med den kvinde, du har bortført? Miranda stemme hævede sig nu.

St. John rystede på hovedet. – Det var ikke en bortførelse. Ikke bevidst i hvert fald. Hun måtte reddes fra sig selv.

– Miranda, hvorfor i alverden står du og råber herude i hallen?

St. John rustede sig mod det, der nu ville ske. Dette var det værst mulige tidspunkt for den genforening, han havde ønsket med sin bror.

– Marcus.

– Pistol eller sværd, St. John?

– Jeg mener ikke, det vil være nød …

– Det var ikke en forespørgsel. Vælg dit våben og din sekundant.

– Nej.

– Hvor vover du? Marcus rakte ud efter ham og var klar til at slå.

St. John bekæmpede de instinkter, der var blevet perfektioneret på slagmarken igennem de sidste fem år og trådte lige inden for fjendens rækkevidde med hænderne slapt ned lang siden. Slaget ramte ham lige på kinden, så han vaklede. Og han tog imod det uden at blokere, mens han bekæmpede impulsen til at kæmpe imod eller endog til at gribe fat i sin bror for ikke at falde. St. John lod slaget vælte sig ind i væggen, hvor han faldt på knæ og ventede på at ringetonen i hans hoved fortog sig.

Han så op i sin brors fortrukne og rasende ansigt.

– Og jeg sagde, nej. Jeg vil ikke slås med dig. Hvis du slår mig, slår jeg ikke tilbage. Hvis du dræber mig, må du gøre det med koldt blod. Du kan smide mig på gaden, hvis du vil, men hvis du gør, så lad mig gå alene.

Han så sigende på Miranda.

– Marcus, vent. Miranda greb fat i sin ægtemands arm, før han kunne slå igen.

– Han har en gyldig grund til at komme her.

– Du har altid været hurtig til at forsvare ham, Miranda.

– Marcus, dit fjols, sagde St. John opgivende, – hvis det får dig til at føle dig bedre tilpas, så slå mig igen. Men tal ikke sådan til din hustru foran mig. Hun har altid været loyal over for dig. Til min store skuffelse. Hvis det kun var for min egen skyld, ville jeg aldrig have nærmet mig dig og din familie. Men jeg har taget en med, som behøver beskyttelse. Og det lille fjols kunne ikke finde andre end mig. Vil du ikke nok tage dig af hende? Send hende ikke hjem, før du har fået sandheden ud af hende, for der er noget så frygteligt skjult der, at hun hellere vil dø end at vende tilbage til sit hjem.

Han fastholdt Marcus’ blik og ventede et øjeblik for at se, hvilken reaktion hans ord ville medføre.

Hans bror virkede snarere træt end vred, som om det enkelte slag havde krævet al hans styrke. Og hans ansigtsudtryk var præcist så skuffet, som St. John havde set så mange gange før. Det udtryk, der sagde, at St. John havde svigtet og bragt skam over sig selv og familien, så hertugen nu måtte afværge endnu en skandale. Og her var endnu et bevis på, at han ikke havde styr på sig selv.

Men så kiggede Marcus på pigen og nikkede næsten umærkeligt.

St. John smagte galde sammen med lettelsen og nikkede tilbage.

– Og hvis I nu vil undskylde mig? Så fjerner jeg mig selv fra jeres og hendes liv og vil ikke ulejlige jer igen.

Så vendte han sig stift, og uden at kaste et blik på Esme Canville gik han ud af døren og ud på gaden.

Tredje kapitel

Esme åbnede forsigtigt øjnene og kiggede lige op i sengehimlen. Det var helt sikkert ikke hendes eget værelse, men heller ikke hvad hun forventede at finde hos en ungkarl som kaptajn St. John Radwell. Og hun huskede ikke noget om at være taget andre steder hen. Hun bevægede hovedet og skar ansigt. Åh ja. Cognacen havde været blandet med et stof. Han havde sagt, at hun skulle slappe af, men hun havde ikke forventet at være helt bevidstløs, når øjeblikket kom. Havde det mon været behageligt for ham? Hun måtte have været som et lig i hans hænder, og hvis den spanske kvinde fra dagen før tjente som eksempel, var han vant til noget mere livligt. Med mindre …

Esme rynkede panden. Hun følte sig ikke anderledes ud over hovedpinen. Hun havde kun den svageste viden om processen, men skulle der ikke være blod og smerte involveret? Hun huskede ingen af delene. Der var endog ikke tegn på, at han havde rodet med hendes tøj, for selvom hun sov sans sko, så havde hun stadig sin kjole på.

– Du er vågnet, kan jeg se. Lad mig hente dig en kop te. Eller vil du hellere have chokolade?

Det var en behagelig, kvindelig stemme, og Esme drejede hovedet for at se på den talende. Kvindens nøddebrune hår sad i nydeligt arrangerede krøller, og hendes holdning var graciøs som en svanes. Hendes påklædning var enkel, men af god kvalitet. Esme så rundt i værelset. Det var også dyrt indrettet. Hvad hun end havde forventet at se, når hun vågnede, var det alt andet end dette.

Nu talte kvinden igen. – Du undrer dig sikkert over, hvor du er. Jeg er gift med St. Johns bror, og du er i mit hjem.

Esme satte sig hurtigt op. – Men hans bror er hertugen af Haughleigh. Så må De være …

– Miranda. Det vil være tilstrækkeligt, tror jeg. Du kan blot sige Miranda og du til mig. Men hvad skal jeg kalde dig? St. John var ikke særligt oplysende på det punkt.

– Jeg hedder Esme Canville, Deres Nåde.

Kvinden lo højt. – Lad os ikke begynde at bringe titler ind i det her. Jeg hedder Miranda. Må jeg sige Esme til dig?

– Naturligvis, Miranda.

Hvor mærkeligt. Hun tænkte sig omhyggeligt om, før hun talte igen.

– Hvordan er jeg kommet hertil? Du siger, at kaptajn Radwell bragte mig herhen, men jeg havde forstået, at brødrene ikke var venner. Jeg havde bestemt ikke forventet …

– De er kommet til en midlertidig forståelse, fordi St. John var bekymret for dit velbefindende. Og det gjorde han ret i. Du forstår måske ikke helt selv, hvilken fare det er for dit omdømme, når du søger hjælp fra en som ham.

Esme satte sig op og tog imod en kop fra Miranda.

– Åh jo, tværtimod var jeg meget bevidst om det. Faktisk var det præcis, hvad jeg ville opnå. Når man ønsker at blive vanæret, hjælper det jo ikke at opsøge en gentleman.

– Du ville gerne vanæres? Miranda kop var standset på halvvejen til hendes læber.

– Jeg kunne tænke mig, for en gang skyld, at være skyldig i de forbrydelser, jeg straffes for. Lyder det mærkeligt i dine ører?

Esme tøvede. – Ja, det gør det vel. Lad mig forsøge at forklare. Min far er en stolt og retskaffen mand. Han tror på det enkle liv uden forfængelighed og overflødig luksus. Han mener, at livet i det gode selskab er både tåbeligt og farligt for sjælen. Han mener heller ikke, det er et passende liv for mig. Silke og pyntet tøj er spild af penge. Udsøgte middage og dans er kun en undskyldning for at nyde kødets glæder og må undgås for enhver pris.

– Aha, men … Miranda ledte åbenlyst efter en måde at fortsætte samtalen uden at fornærme Esmes familie, – det er da en ædel ting at søge at holde sin sjæl ren og undgå overflødig grådighed.

– Ja, måske hvis vi alle gjorde det samme, ville verden blive et paradis. Men jeg taler af erfaring, når jeg fortæller dig, at den også ville være utroligt kedelig.

Mirandas læber blev smalle og misbilligende. – Kedsomhed er ikke den værste skæbne, der kan overgå en ung kvinde.

– Nej, det er det ikke. Jeg tror, det ville være langt værre at være bundet i et ægteskab med en mand, jeg aldrig har mødt, og som er gammel nok til at være min far. Og selvom jeg ikke kan være sikker, så tror jeg ikke, han har tænkt sig at tilbringe vores aftener sammen med bøn og refleksion. Ikke at dømme efter det blik, han sendte mig i går, da jeg lurede ud af mit vindue efter ham på gaden.

– Åh. Miranda valgte sine ord med omtanke. – Men ægteskabet kunne også give dig fordele. Og det liv, St. John ville kunne tilbyde dig, er jo …

– Jeg har set det liv, han kan tilbyde, for jeg har set ham sammen med sin elskerinde.

– Da vel ikke …?

– In flagrante delicto? Esme smilede. –Nej. Bare midt i et skænderi. Hun smed med sko og knuste glas, og han lod til at tage det hele med megen tålmodighed og godt humør. Jeg så ham ikke slå hende på trods af hendes fornærmelser eller piske hende på grund af forestillede uartigheder eller låse hende inde på et værelse for at sikre sig mod ulydighed. Sådan et liv er jeg vant til, og jeg har mistanke om, at min far har valgt mig en ægtemand, der er bygget af samme stof.

Hun mærkede en tåre glide ned ad sin kind, men ignorerede den. – Fordi han kun tænker på mit velbefindende.

– Og hvad med din mor? Kan hun intet gøre for at hjælpe dig? Eller er hun ikke længere iblandt os?

– Ja, hun er i hvert fald ikke længere hos mig, for hun løb sin vej med en dansemester, da jeg var fjorten år. Jeg ved ikke, om hun er død eller levende, men hvor hun end er, tror jeg, hun er lykkeligere end med min far. Han er meget ældre end hende, og han behandlede hende stort set på samme måde, som han behandler mig nu.

Endnu en tåre gled ned, og hun strøg den væk og håbede, den ikke ville tiltrække sig for meget opmærksomhed. – Jeg ved ikke, om mit liv ville have været anderledes, hvis hun var blevet. Men der kunne da have været chance for en enkelt sæson, et ægteskab og flugt, hvis han ikke havde grund til at være så fordømmende over for mig. På trods af mine bestræbelser på at behage ham, har jeg åbenbart konstant brug for afstraffelse. Han siger, jeg ligner min mor, og at han ikke vil begå samme fejl med mig som med hende. Han siger, det er for, at jeg ikke skal bringe skam over huset, og at det er for min egen skyld. Nu flød tårerne friere, og hun sank for at beherske sig. – Jeg sværger på, at jeg ikke giver ham nogen anledning. Jeg er ikke forfængelig, for jeg ved, jeg ikke har grund til det. Jeg flirter ikke. Jeg søger ikke opmærksomhed fra kavalerer. Hvordan skulle jeg kunne det, når jeg aldrig er i selskab med nogen, der kunne tiltrækkes af mig? Og dog straffer han mig og siger, det er på grund af de ting, jeg måske ville gøre, hvis jeg fik muligheden. Jeg ved, du sikkert synes, at jeg er skrækkelig, men jeg ville foretrække at leve som betalt ledsager hos en kvindejæger frem for at tilbringe et sekund mere i det liv, min far har planlagt for mig. Når jeg dør, vil jeg brænde i helvede for mine synder, men i det mindste vil jeg få en chance for lidt glæde i mit liv. Hun tog en tår af sin te og hørte koppen klirre mod underkoppen, så hun satte den fra sig. – Jeg er ked af at bebyrde dig med mine problemer. Det har aldrig været mit ønske. Men jeg kan ikke klare mere. Jeg kan bare ikke.

Hun så ned på sine skælvende hænder og knugede dem sammen foran sig. Mirandas stemme lød mærkeligt fjerne. – Og hvad var så din plan, hvis og når St. John smed dig ud? For det sker altid til sidst, når du tager imod et sådant tilbud.

– Så ville jeg finde en anden eller kaste mig i Themsen. Det var også min plan i går aftes. Intet betyder noget for mig mere. Hvis jeg tager hjem, vil jeg blive pisket så voldsomt, at en hurtig afslutning vil være at foretrække.

Endnu en tåre faldt. Når de først begyndte for alvor, kunne hun ikke stoppe dem. Hun dækkede ansigtet med hænderne og ønskede, hun kunne tvinge sine følelser i skjul. Hun følte den kølige luft på sine håndled, da ærmerne krøb op og afslørede huden på hendes underarme. Hertuginden gispede. Esme sænkede straks armene og trak ærmerne på plads, men det var for sent at skjule de farvestrålende spor af hendes fars hænder mod hende. Hun hang med hovedet.

– Jeg var ved at finde en bog på kontoret, og han bad mig gå tilbage til mit værelse. Der kom en gæst, og han ønskede ikke, at jeg var til stede. Jeg bevægede mig ikke hurtigt nok. Så han greb fat i mine håndled for at skynde på mig.

Hun løftede igen hovedet og så hertuginden ind i øjnene.

– Du må ikke fortælle det her til nogen. Min kjoles enkelhed skyldes ikke blot ærbarhed. Der kan skjules meget med højhalsede kjoler og lange ærmer. Og jeg skammer mig så meget.

Hun lukkede øjnene, så hun ikke behøvede se udtrykket i Mirandas ansigt, når det ændredes fra medlidenhed til afsky. Hun havde håbet at kunne skjule sandheden lidt længere. I det mindste for den fine dame foran sig. Hun var mærket af afstraffelse på både krop og sjæl. Ved siden af hertuginden af Haughleigh med hendes yndefulde hvide hals, glatte, uplettede arme og afklarede holdning, følte Esme sig rå og beskidt. Og nu flød der flere tårer og gjorde hende endnu mere skamfuld.

Så skete der noget mærkeligt. Hun følte sengen give efter, og hertuginden lagde armene om hende. Hendes hænder strøg over Esmes hår, og hendes melodiske stemme lovede, at alting nok skulle blive godt, og hun ikke skulle bekymre sig mere. Og Esme sank lettet sammen og græd sine modige tårer mod Mirandas skulder.

*

Miranda så på sin svoger, der havde smidt sig uopdragent i en stol, og på sin ægtemand, der sad i fuldstændig tavshed bag sit skrivebord. Det ville måske gå lettere, hvis hun var alene med Marcus. Men selvom han tilsyneladende var helt uskyldig i det her, var det også St. Johns anliggende så vel som deres. Selvom St. John ikke så det på den måde.

– Jeg fatter ikke, hvorfor jeg skal involveres i det her. Pigen har det vel bedre, hvis jeg holder mig langt, langt væk fra hende.

– På samme måde som du har det bedre langt, langt væk fra mig, svarede Marcus.

– Som jeg netop forsøgte på min kære bror, indtil din hustru kaldte mig tilbage her til morgen. Skal jeg måske lade hånt om hendes ønsker? Ville du måske gøre det? Og jeg bør vel være lydhør over for titlen, ikke sandt? Jeg beder Dem undskylde, Deres Nåde.

– Og nu smider du min titel tilbage i mit ansigt?

– Hvis du ønsker så meget at spille den rolle, hvordan kan jeg så ignorere det?

– Det er nok! Miranda trådte ind mellem dem. – Jeg har ikke sendt bud efter dig, St. John, for at høre jer to skændes. Marcus, du bør også vare din tunge og lytte til det, jeg fortæller. For vi er alle i vanskeligheder på grund af den unge dame ovenpå, og det vil kræve flere hoveder end mit at få os ud af dem.

Hun kiggede på sin ægtemand.

– Hvis man kan tro pigens ord, og det mener jeg, man kan, så har hun ikke kendt St. John før i går aftes. Hun har hørt tale om ham og har udspioneret ham fra sit hjem på den anden side af gaden. Hun opsøgte ham, fordi hun troede, han ville nedværdige sig til at ødelægge en ung dame lige foran hendes fars hus og endog ville finde det morsomt at installere hende et eller andet sted …

– Og jeg skuffede hende, bemærkede St. John. – Ser du Marcus? Jeg er ikke så slem, som du siger. Eller så dum. Jeg har trods alt mere ære og fornuft end det.

– Det er for sent at prale over for mig med din nyfundne fornuft. Bitter erfaring har lært mig, hvilke dybder du er klar til at synke til …

Miranda stirrede på dem og overdøvede deres ord, – indtil han er blevet træt af hende, hvorefter hun enten ville finde en anden eller tage livet af sig.

De to mænd blev tavse.

– Hun ønsker ikke at vende hjem og frygter sin straf. Og jeg må indrømme, at det ville være uklogt. Ud fra det hun fortæller, ville hendes fars reaktion være hurtig og alvorlig. Hvis vi sender hende tilbage, kan vi være forvisset om, at hun vil blive pisket og låst inde på sit værelse, indtil hun kan blive gift, mod sit eget ønske, med en ældre gentleman, som hendes far har valgt.

Hun bemærkede med nogen tilfredshed, at blikkene mellem de to brødre viste deres oprør over pigens tilstand og ikke havde noget med deres tidligere skænderi at gøre.

– Det gør mig ondt, begyndte St. John, – at jeg har blandet jer ind i dette. Men i går aftes anede jeg ikke, hvad jeg skulle gøre med tøsen udover at sende hende hjem. Hun vrøvlede så meget, at det først virkede som den bedste plan. Men så drak hun min cognac og laudanum, før jeg kunne standse hende. Hvad hvis hun var løbet bort, så snart det holdt op med at virke? Eller gjorde skade på sig selv? Eller blev fundet bedøvet af en, der ikke havde de samme skrupler som jeg?

Han holdt hænderne frem mod sin bror.

– Jeg ønskede ikke at tage ansvaret for at ødelægge en uskyldig ung kvinde. Så jeg bragte hende til jer. Jeg tænkte, at hun ville have genvundet fornuften til morgen, og hendes uskyld ville være intakt. Ingen far kan vel hævde, at en nat tilbragt i så ophøjet en husholdning kan være andet end en ære. Og hendes navn ville så heller ikke blive knyttet til mit, fordi alle jo ved, at vi ikke står på god fod. Dette ville være det sidste sted, jeg ville bringe nogen til.

Marcus nikkede. – Det giver mening, når du forklarer det. Dette ville være det sidste sted, hun ville ende, hvis du var involveret. Men hvad skal vi gøre med hende, nu hvor hun er her?

Miranda rømmede sig. – Jeg har et forslag. Det er ret uortodokst og vil kun være en midlertidig løsning på pigens problemer. Og det kræver både hendes samarbejde og noget tid til at blive enige om en historie.

Hun kiggede på St. John. – Hvis nogen spørger dig, gik du tidligt og alene i seng i går aftes. Du mødte ikke Esme Canville. Sladrer dine tjenestefolk?

St. John trak på skuldrene. – Alle tjenestefolk sladrer.

Hun så på Marcus. – Så må vi sørge for, at St. Johns tjenestefolk bliver rigt belønnet for at tie. Canville-husholdningen må ikke få nys om hendes opførsel i går aftes. Jeg forventer ikke, at St. John kan klare det økonomisk, og vi vil derfor hjælpe ham.

Marcus tøvede lidt, før han nikkede.

– Marcus, i går aftes kom vi kørende i vogn i nærheden af Canville-ejendommen. Det betyder intet, hvorfor vi var der. Vi fandt en fremmed pige, der gik forvildet rundt i gaderne.

Hun knipsede. – Hun havde feber, og derfor ligger hun nu syg her hos os og kan ikke straks vende hjem. Hun blev syg midt om natten og vandrede derfor i sin febervildelse væk fra sit hjem.

St. John grinede. – Miranda, jeg må sige, det er en fantastisk historie. Har du nogensinde overvejet at skrive til scenen?

Marcus’ øjne lynede over hans uforskammethed, og Miranda skyndte sig at fortsætte. – Og du, Marcus, har fundet ud af, hvor hun kommer fra og tager direkte til Canville-ejendommen med de triste nyheder om hendes sygdom. Du forsikrer hendes far om, at vi nok skal sørge for hende, indtil hun får det bedre og kan flyttes. Jeg tror, det vil tage adskillige uger, før hun er helt restitueret. Og måske vil det være bedst at gøre det i Devon, hvor luften er så ren og klar, og hvor larmen fra byen ikke ødelægger hendes nerver. Du skal iføre dig dit strengeste sorte sæt tøj, for mr. Canville synes ikke om opstyltethed og pynt. Men du skal tage derind med fuldt liberi og den bedste vogn. Jeg tvivler på, at hans modvilje vil strække sig til din titel.

Marcus grinede, og hun bemærkede, at de to brødre lignede hinanden meget, når de smilede, selvom ingen af dem ville have troet det.

– Okay, jeg skræmmer mr. Canville til at lade os pleje hans eneste barn eller tromler ham ned med min titel. Hvad gør vi med Esme Canville og hendes forstillede feber?

– Vi tager hende væk fra byen. Langt væk fra hendes kærlige far og den ægtemand, han har valgt til hende. Vi sørger for masser af selskab og præsenterer hende for alle familierne i området. Selv efter en kort samtale med hende mener jeg, hun besidder både vid og ikke så lidt skønhed. Men hendes far har gjort sit yderste for at holde hende væk fra det modsatte køn, så hun har aldrig haft bejlere. Vi finder en passende ægtefælle til hende, og så behøver hun aldrig mere vende hjem.