Carole Mortimer

Den maskerede sangerinde

Oversat af Birgit Skram

MINISERIE: SØSTRENE COPELAND

Dette er første del af tre i miniserien Søstrene Copeland … De tre søstre flygter fra deres formynder og ender i London. Og det er her det store eventyr begynder!

Kære læser.

Velkommen til den første bog i en trilogi om Copeland-søstrene. Caroline, Diana og Elizabeth Copeland forsøger ihærdigt at modarbejde deres værges bryllupsplaner, og de beslutter at forlade deres trygge hjem i Hampshire og tage på en eventyrlig rejse til London.

De finder både eventyret og de mænd, skæbnen har tiltænkt dem, men før de møder kærligheden, må de igennem mange farefulde situationer.

Søstrene er vidt forskellige af temperament, men de er alle tre livlige og modige. Jeg forelskede mig i alle mine heltinder, mens jeg skrev trilogien, og det håber jeg også, du gør.

God læselyst!

Carole

Prolog

April 1817- Palazzo Brizzi, Venedig, Italien

Har jeg nævnt for jer, at jeg har tænkt på at fri til en af Westbournes døtre?

Lord Dominic Vaughn, jarlen af Blackstone var blevet inviteret på en sen frokost, og han lagde chokeret kniv og gaffel fra sig og stirrede målløs på værten Lord Gabriel Faulkner. Deres fælles ven Nathaniel Thorne, jarlen af Osbourne var ikke mindre overrasket over den uventede bekendtgørelse. Han sad helt ubevægelig med sin tekop i hånden uden at drikke af den.

Det var et af den slags øjeblikke, hvor det virkede som om, tiden gik i stå. Ingen rørte sig, og ingen sagde en lyd. Alt var tyst og stille som om, jorden havde standset sin rotation.

Det havde den selvfølgelig ikke. Gondoliererne sang stadig i Canale Grande, og gadehandlerne råbte stadig højt, mens de gik langs kanalen og falbød deres varer. Den lammende stilhed herskede kun i det lille selskab, der sad på balkonen i Palazzo Brizzi, hvor de havde nydt en sen frokost, før Dominic og Nathaniel skulle tilbage til England.

– Hvad mener De om det, mine herrer? spurgte værten i det tørre og ironiske tonefald, der var så karakteristisk for ham.

Dominic Vaughn var den første, der tog sig sammen til at svare ham. – Jeg er sikker på, det er din spøg, Gabe.

– Tror du?

– Ja, selvfølgelig, indskød Nathaniel, der endelig mandede sig op. – Du er jarlen af Westbourne.

– Ja, det har jeg været i det sidste halve år, sagde den nye jarl af Westbourne og nikkede. – Jeg tænker selvfølgelig på den forrige jarls døtre.

– Copeland?

Westbourne lænede hovedet lidt tilbage og sendte sine gæster et arrogant blik. – Ja, netop.

– Jeg forstår ikke meningen med det, udbrød Dominic uden at forsøge at skjule sin modvilje mod, at et ærværdigt medlem af aristokratiet frivilligt skulle gå i pastorens fælde.

De tre mænd var alle 28 år og havde gået i skole sammen, før de gjorde tjeneste i Wellingtons hær i fem år. De havde kæmpet sammen, drukket sammen og jagtet piger sammen, og der var én ting, de altid havde kunnet blive enige om. Ingen af dem så nogen grund til at nøjes med et enkelt stykke frugt, når de havde adgang til hele frugtkurven. Gabriels nye planer var et forræderi mod deres principper.

Westbourne trak på skuldrene. – Det virker som det rigtige at gøre.

Det rigtige at gøre? Hvornår havde Gabriel nogensinde spekuleret over, om noget var rigtigt eller moralsk forsvarligt? Han blev sendt til udlandet af sin egen familie for otte år siden, og lige siden havde han fulgt sine egne leveregler og været fuldstændig ligeglad med, hvad andre anså for korrekt.

Efter at han havde arvet titlen, jarlen af Westbourne, havde situationen selvfølgelig ændret sig en del. Londons overklasse var nødt til at byde ham velkommen i det gode selskab, men alligevel …

– Du mener det ikke alvorligt, Gabriel, sagde Nathaniel uden at forsøge at lægge skjul på sin holdning.

– Jo, det gør jeg faktisk, sagde Westbourne bestemt. – Efter at jeg så uventet har arvet titlen og godset, er Copelands tre døtre helt afhængige af min nåde.

Han så ud som om, han var rigtig godt tilfreds med tingenes tilstand.

– Jeg er sikker på, Copeland havde regnet med at se sine døtre godt gift, inden han mødte sin skaber, fortsatte han, – men desværre ville skæbnen det anderledes. Nu er jeg så værge for de tre unge kvinder.

– Vil det sige, at du har været værge for de tre Copeland-piger i det sidste halve år uden at nævne det med et ord? spurgte Nathaniel chokeret.

Westbourne sendte ham et skævt smil. – Ja, det er næsten lige som at lade ræven vogte høns, ikke?

Jo, det var det sandelig, tænkte Dominic. Gabriel havde ry for at være lidt af en kvindebedårer, og det var også almindeligt kendt, at han var hurtig til at afslutte forholdet til kvinderne, når han blev træt af dem. – Hvorfor har du ikke nævnt det før? spurgte Dominic.

– Jeg nævner det nu, svarede han og trak på skuldrene.

– Ufatteligt. Nathaniel vidste ikke, hvad han skulle sige.

Gabriel slog en glædesløs latter op. – Det er næsten lige så ufatteligt, som at jeg har arvet titlen.

Det var faktisk usædvanlige omstændigheder, der havde gjort ham til jarl. Det ville ikke være sket, hvis ikke de retmæssige arvinger, Copelands to nevøer, var omkommet under Napoleonskrigene. Copeland havde kun døtre, og derfor gik titel og gods til Lord Gabriel Faulkner, selv om han kun var en fjern slægtning.

– Det er selvfølgelig en lidt usædvanlig situation, da jeg er værge for de unge damer, og derfor har jeg fået min advokat til at afgive et ægteskabstilbud på mine vegne, forklarede Westbourne.

– Til hvilken af døtrene? Dominic kunne ikke huske, om han nogensinde havde set Copeland-søstrene ved nogle af de selskaber, han havde deltaget i. Hvis de havde været til stede, havde han ikke lagt mærke til dem, og det anså han ikke for at være et godt tegn.

– Jeg har ikke mødt de unge damer endnu, så jeg fandt det ikke nødvendigt at vælge en af dem ud.

– Du mener ikke, at du har tilbudt ægteskab til dem alle tre? udbrød Dominic.

Westbourne sendte ham et køligt smil. – Jo, det må være op til dem selv at vælge, hvem det skal være.

– Er det ikke lidt risikabelt, Gabriel? spurgte Osbourne og så rædselsslagen ud ved tanken. – Tænk hvis de vælger én, der er så frastødende, at ingen andre vil have hende.

– Jeg tror ikke, det bliver et problem, eftersom deres mor var Harriet Copeland.

De havde kun været 19 år gamle, da Lady Harriet Copeland, grevinden af Westbourne, forlod mand og børn for at være sammen med sin elsker og blev offer for hans jalousi få måneder senere. Hendes skønhed var legendarisk.

– Måske er der en af dem, der ligner sin far, sagde Dominic med et udtryk af væmmelse i sit aristokratiske ansigt.

Copeland havde været en lille, kraftig mand, godt oppe i tresserne, da han døde, og han var hverken kendt for skønhed eller charme. Det var ikke noget under, at en skønhed som Harriet Copeland havde fundet en yngre mand.

Westbourne lænede sig tilbage i stolen. – For at skaffe en arving, må jarlen af Westbourne finde sig en hustru, og jeg er sikker på, at alle tre Copeland-søstre kan udføre den opgave, uanset hvordan de ser ud.

– Ja, men hvis hun er tyk og grim, vil du måske have svært ved at udføre de ægteskabelige pligter, indvendte Osbourne og skar ansigt ved tanken.

– Ja, hvad siger du til det, Gabe? lo Dominic.

– Jeg siger, at det er ligegyldigt, om jeg vil være i stand til at honorere mine pligter i ægtesengen.

Westbourne tog et brev op, han havde lagt fra sig og læste det igennem igen. – Det ser ud til, at jeg er blevet indhentet af min fortid, mine herrer, sagde han tørt.

– Det må du forklare, Gabriel, sagde Dominic.

– Jeg har modtaget et brev fra min advokat i morges, hvor han skriver, at alle tre døtre har afslået at gifte sig med den berygtede lord Gabriel Faulkner.

Dominic havde kendt Gabriel længe nok til at vide, at hans rolige fremtræden dækkede over en ulmende vrede.

– De uventede omstændigheder gør det nødvendigt for mig at følges med jer to til England.

– Det vil være et stort tab for kvinderne i Venedig, bemærkede Osbourne tørt.

– Måske, svarede Gabriel. – Men jeg har besluttet, at det er på tide, at den nye jarl af Westbourne indtager sin plads i Londons selskabsliv.

– En glimrende idé, udbrød Osbourne begejstret.

Dominic var også opmuntret ved tanken om, at Gabriel tog med dem tilbage til London. – Westbournes hus i London har stået tomt i nogle år, og jeg er sikker på, det ligner et mausoleum, så måske vil du hellere bo hos mig i Blackstone, Gabriel? Jeg vil også gerne høre din mening om de ændringer, jeg har sat i værk på Nicks.

Nicks var den spilleklub, han havde vundet fra den tidlige ejer Nicholas Brown i et spil kort for en måned siden.

– Hvis jeg var dig, ville jeg ikke omgås en type som Brown, sagde Gabriel alvorligt.

Det viste sig at være en unødvendig advarsel. Dominic var udmærket klar over, at Nicholas Brown var uægte søn af en adelsmand og en prostitueret, og at han havde forbindelser til Englands underverden. – Jeg skal nok passe på, Gabe.

Gabriel nikkede. – Du skal have tak for din invitation, men jeg har ikke tænkt mig at bo inde i byen. Det er min plan at tage direkte til Shoreley Hall.

Dominic havde på fornemmelsen, at det ikke ville passe de tre Copeland-søstre særligt godt.

Første kapitel

Tre dage senere, Nicks spilleklub, London, England

Caro bevægede sig let hen over scenen i sine tynde sko, før hun satte sig på den røde chaiselong. Hun sikrede sig, at masken, der dækkede hendes ansigt, stadig sad godt fast, og hun rettede på parykkens slangekrøller, så de faldt ned over hendes bryster.

Hun kunne høre forventningsfulde stemmer bag tæppet, og hun vidste, at gæsterne i spilleklubben så frem til det øjeblik, hvor hendes forestilling begyndte.

Caros hjerte bankede heftigt, og blodet rullede lidt hurtigere i årerne, da musikken begyndte at spille. Bag tæppet sad publikum og ventede spændt.

*

Dominic stod et øjeblik og tøvede foran indgangen til Nicks, en af Londons mest fashionable spilleklubber. Det havde været et af hans foretrukne tilholdssteder, før han selv var blevet ejer af den for en måned siden.

Han var lige kommet hjem fra Venedig samme eftermiddag, og han havde besluttet at tage hen til klubben så snart, det var muligt. Da han rakte en af tjenerne sin hat, bemærkede han, at den unge, kraftige dørmand, der normalt holdt uønskede gæster væk, ikke stod på sin sædvanlige plads. Det undrede ham også, at der var unaturligt stille inde bag det røde fløjlsforhæng.

Hvad i alverden var der sket?

Pludselig blev stilheden brudt af en sang, sunget af en kvinde. Det var en fortryllende, sanselig kvindestemme, men Dominic lod sig ikke besnære. Han havde udtrykkeligt sagt, at han ikke ville have nogen kvinder til at arbejde i klubben. Uanset hvilken funktion de havde.

Lettere irritabel gik han ind i den største af spillesalonerne, hvor han med det samme opdagede, hvorfor dørmanden ikke stod på sin plads. Ben Jackson stod sammen med resten af det tryllebundne publikum og stirrede op mod scenen.

Kvinden, der optrådte, lå på en chaiselong af rødt fløjl oppe på scenen. Det meste af hendes ansigt var skjult bag en smukt pyntet maske, der lignede dem, der blev båret i Venedig under karnevallet. Man kunne kun se de fyldige læber og hendes glatte, hvide hals. Hun havde en skinnende guldkjole på, der fremhævede hendes former uden at afsløre for meget af dem.

Selv om hun var maskeret, var hun uden tvivl det mest forførende væsen, Dominic nogensinde havde set.

Han var ikke i tvivl om, at alle de tilstedeværende mænd tænkte det samme, for han kunne se det på deres blikke og deres ansigtskulør.

*

Caro forsøgte at skjule sin irritation over den mand, som stod bagest i salonen og sendte hende et misbilligende blik. Det var hendes første optræden, og hun var i forvejen lidt nervøs. Hun rejste sig fra chaiselongen og gik helt hen til scenekanten, da hun sang det sidste vers.

Manden var så høj, at han ragede højt op over de andre mænd i forsamlingen. Han var dyrt klædt i sorte, skræddersyede bukser og en hvid skjorte med kniplinger ved kraven og manchetterne. Hans hår var så sort, at det næsten havde et blåt skær. Hans øjne, som stirrede så kritisk på hende var grå og intense. Han havde aristokratiske træk. Høje kindben, en lige næse og fint formede læber. Hun lagde mærke til, at han også havde et langt ar på venstre side af ansigtet. Hendes umiddelbare indtryk af ham var, at han var en hård og kompromisløs mand.

Hans stålgrå øjne fulgte Caro med en intensitet og en afsky, hun aldrig før havde været udsat for. Hun var så nervøs over hans åbenlyse foragt, at hun havde svært ved at finde smilet frem, da hun gik frem på scenen og tog imod publikums bifald.

Inden hun gik ud bag scenen for at klæde om, kastede hun et hurtigt blik hen mod den høje mand, og det gjorde hende endnu mere nervøs at se, at han stod og talte med bestyreren af klubben, Drew Butler.

*

– Hvad er meningen med det her, Drew? spurgte Dominic vredt og nikkede op mod scenen, hvor Caro stadig stod og tog imod bifaldet.

Den gråhårede mand betragtede ham med et roligt blik. Han havde været bestyrer for Nicks i de sidste tyve år, og han havde været udsat for så meget i årenes løb, at han ikke så let lod sig slå ud af kurs. Han kunne godt høre på Dominics tonefald, at han var utilfreds, men han havde trods alt kun været hans chef i en måneds tid. – Gæsterne er begejstrede for hende.

– Måske, men de har hverken siddet ved spillebordene eller bestilt noget at drikke, mens kvinden har været på scenen, påpegede Dominic.

– Så prøv at se, hvad der sker nu.

Dominic lod blikket glide rundt i salonen, hvor champagnepropperne begyndte at springe, og flere af gæsterne begyndte at trække hen mod spillebordene igen. Samtalen gik livligt hen over bordene, hvor mændene højlydt kommenterede den unge dames attributter. Der blev endda væddet om, hvem der fik chancen for at se, hvad der gemte sig bag den smukke maske.

– Hun gavner forretningen, konstaterede Drew med et skuldertræk.

Dominic rystede utålmodigt på hovedet. – Jeg troede, jeg havde gjort det klart, at det her skal være en spilleklub og ikke et bordel.

– Ja, det gjorde du, sagde Drew roligt. – Og jeg har fulgt dine ordrer og låst værelserne af. Der er ikke nogen, der har adgang til dem.

Selv om Dominic var adelsmand, vidste han udmærket, at han, som ejer af en spilleklub, var udelukket fra de højere kredse, men det havde været en æressag for ham. Nicholas Brown havde udfordret ham til at satse Midnight Moon, en præmiehingst fra Dominics stutteri i Kent. Til gengæld havde han krævet, at Nicholas skulle satse sin spilleklub.

Det var i sig selv belastende for ham at være ejer af en spilleklub, men sovekamrene på første sal, hvor mænd kunne købe sig til intimt selskab, var fuldstændigt uacceptable. Dominic havde ikke tænkt sig at blive alfons. Derfor havde han forlangt, at alle kvinder skulle være udelukket fra klubben, uanset deres ærinde, og at alle kamrene på første sal skulle aflåses. Hans ordrer var blevet fulgt, for der var ikke en eneste kvinde at se i salonen, bortset fra den maskerede unge kvinde, der åbenbart havde fordrejet hovedet på bestyreren af klubben.

– Jeg mener bestemt, at jeg sagde, at alle kvinder skulle formenes adgang, sagde han stift.

– Caro er ikke … prostitueret, sagde Drew forsvarsberedt.

– Hvad er hun så, om jeg må spørge?

– Hun er sangerinde. To gange hver aften lægger hun sig på chaiselongen og synger, og der bliver både spillet og drukket mere, når hun har været på scenen.

– Har hun en kammerpige eller selskabsdame med sig?

Drew så forundret på ham. – Hvad tror du?

– Hvad jeg tror? Dominic sendte ham et iskoldt blik. – Jeg tror, hun er en omvandrende katastrofe. Hvem af de herrer har den fornøjelse at følge hende hjem, når klubben lukker?

– Det gør jeg, svarede dørmanden, Ben Jackson, der kom forbi i det samme på vej tilbage til sin plads ved indgangen. Han havde et kuglerundt barneansigt, der stod i skarp kontrast til hans muskuløse overarme.

– Gør du? spurgte han og betragtede ham med løftede bryn.

Ben strålede af stolthed og sendte Dominic et smil, der afslørede flere knækkede tænder. – Miss Caro vil ikke have nogen anden til at gøre det.

Nå, det ville hun ikke?

Ben Jackson kunne få fuldvoksne mænd til at ryste af skræk bare ved at kigge på dem, og Drew Butler var en gammel kyniker. Alligevel havde miss Caro åbenbart været i stand til at sno dem om sin lillefinger.

– Måske skulle vi fortsætte vores samtale inde på dit kontor, Drew? Dominic vendte sig og gik, og han ventede ikke for at se, om Drew fulgte efter. Han var irritabel og utålmodig, men alligevel lykkedes det ham at fremtvinge et smil til de bekendte, han stødte på, mens han gik igennem det røgfyldte lokale hen til Drews kontor.

Da Drew havde lukket døren bag dem, fik Dominic øje på en karaffel med cognac, og han hældte et glas op, som han drak i én slurk, inden han tilbød sin bestyrer et glas.

Drew rystede på hovedet. – Jeg drikker aldrig i arbejdstiden.

Dominic hældte endnu en cognac op til sig selv og satte sig godt til rette. – Lad mig så høre, hvem hun er, Drew. Hvor kommer hun fra?

– Vil du høre, hvad jeg tror, eller vil du have den forklaring, hun gav mig, da hun kom for at søge arbejde?

– Begge dele, sagde Dominic og tog en tår af sin cognac. Han sad og studerede sine blankpolerede sko nøje, mens Drew fortalte, hvad han vidste om den unge kvindes skæbne.

Caro Morton hævdede, at hun var forældreløs og var vokset op hos en tante ude på landet, hvor hun havde boet, indtil tanten døde for tre uger siden. Caro var taget til London med et beskedent beløb på lommen og uden ledsager, men med en fast beslutning om at klare sig selv. Hun havde planlagt at søge tjeneste som selskabsdame eller guvernante i et respektabelt hjem, men da hun ikke havde nogen anbefalinger, var der ingen, der ville ansætte hende. Derfor havde hun været nødt til at henvende sig på teatre og i klubber.

Dominic løftede hovedet og virkede pludselig interesseret. – Hvor mange steder havde hun søgt ansættelse, før hun kom her?

– Fem, seks steder, sagde Drew tøvende. – Jeg kunne forstå på hende, at der var et par af stederne, hvor de havde foreslået hende … anden beskæftigelse.

Dominic smilede hånligt. – Du følte dig ikke fristet til at tilbyde hende en plads på et af kamrene på første sal? Han var sikker på, at miss Caro Morton kunne friste de fleste mænd uanset deres alder.

Drew så forarget på Dominic og gik hen og satte sig bag sit skrivebord. – Jeg har været lykkeligt gift i tyve år, og jeg har en datter, der ikke er meget yngre end miss Caro.

– Jeg undskylder min frimodighed, sagde Dominic og vendte sig om mod Drew. – Jeg kan forstå, at det er miss Mortons egen version af historien, du har givet mig. Nu vil jeg gerne høre, hvad du selv mener.

Drew så tankefuldt på ham. – Hun kan godt have boet hos en tante på landet, men jeg tvivler på det. Mit gæt er, at hun er i London, fordi hun er flygtet fra noget eller nogen. En tyrannisk far måske. Eller en voldelig ægtemand. Men hun er under alle omstændigheder for fin til at være en almindelig skuespillerinde eller prostitueret.

– Hvad mener du med fin? spurgte Dominic og så undersøgende på ham.

– Hun er en rigtig dame, forklarede Drew.

Dominic så ud som om, hans interesse var fanget. Hvis hun var en kvinde fra de bedre kredse, der forsøgte at skjule sin identitet, kunne det forklare, at hun bar maske. – Du tror ikke, at skuespillerinder og prostituerede kan give sig ud for at være rigtige damer?

– Selvfølgelig kan de det, svarede Drew roligt, – men min fornemmelse siger mig, at hun ikke spiller en rolle. Måske er det bedst, du selv taler med hende. Så kan du bedre vurdere det.

Det var åbenlyst, at bestyreren følte en faderlig omsorg over for den ”fine” miss Caro Morton. Og dørmanden havde tilsyneladende også påtaget sig en beskytterrolle over for hende. Hvis hun virkelig var en hustru eller datter, der var flygtet fra sit hjem, skulle Dominic nok vise hende, at han i hvert fald ikke lod sig besnære. – Det har jeg bestemt også tænkt mig, svarede han tørt og rejste sig op. – Jeg ville bare tale med dig først.

Drew så bekymret på ham. – Har du tænkt dig at fyre hende?

Dominic havde faktisk endnu ikke besluttet, hvad han ville gøre. Han var ikke i tvivl om, at det var rigtigt, at Caro Mortons forestilling var et aktiv for klubben, men hun kunne skabe problemer for dem, hvis hun var en datter eller hustru på flugt. – Det afhænger af miss Morton.

– Hvordan?

– Jeg er klar over, at du har været bestyrer her i mange år, Drew, begyndte Dominic i et arrogant tonefald. – Men selv om du utvivlsomt er dygtig til dit arbejde, har du ikke ret til at sætte spørgsmålstegn ved mine handlinger eller beslutninger.

– Nej, selvfølgelig ikke.

– Hvor er Caro Morton nu?

– Jeg plejer at sørge for, at hun får en bid brød i sit omklædningsrum, sagde Drew og så ud som om, han ikke havde tænkt sig at ændre på den praksis.

Dominic havde ikke tænkt sig at forbyde Drew at give pigen mad. Hun var så tynd og bleg, at det ikke ville undre ham, om den ”bid brød” var det eneste måltid, hun fik.

– Jeg vil gerne have det at vide, hvis du beslutter at afskedige hende. Hun har løn til gode, sagde Drew så forsvarsberedt, at Dominic så bestyrtet på ham.

Dominic forsikrede ham om, at han ville være den første, der fik besked, og han gik ud af kontoret, mens han tænkte på, at Drew sikkert ville gøre alt, hvad han kunne for at skaffe Caro Morton en ny stilling, hvis hun blev sagt op.

Det skulle blive interessant at finde ud af, hvad miss Caro Morton var for en størrelse.

*

Caro for forskrækket sammen, da det bankede på døren til hendes omklædningsværelse. Hun havde fået rummet stillet til rådighed af mr. Butler, så hun havde et sted, hvor hun kunne klæde sig om og sidde uforstyrret mellem sine forestillinger.

Mr. Butler havde forsikret hende om, at der ville være adgang forbudt for de mandlige gæster.

Hun rejste sig og rettede på sin kjole, før hun gik hen til døren. – Hvem er det? spurgte hun nervøst.

– Mit navn er Dominic Vaughn, lød en arrogant stemme.

Caro var med det samme klar over, at det måtte være den mand, der havde stået og betragtet hende med foragt i blikket. Hun vidste ikke, hvordan hun kunne vide det, men hun var helt sikker i sin sag. Der var en overlegenhed i hans dybe stemme, og en selvtillid, der vidnede om, at det var en mand, der var vant til at udstede ordrer og blive adlydt. Tilsyneladende forventede han også, at hun skulle lukke døren op og lukke ham ind.

Hun knyttede hænderne så hårdt, at neglene borede sig ind i hendes håndflader. – Det er ikke tilladt at besøge mig i mit omklædningsrum.

– Jeg forsikrer Dem om, at jeg har Drew Butlers tilladelse til at besøge Dem, lød det utålmodigt efter et øjebliks tavshed.

Bestyreren på Nicks havde været meget venlig over for Caro, og hun vidste, at hun kunne stole på ham. Men hun stolede ikke på den ukendte herre, selv om han påstod, han havde tilladelse til at besøge hende. Hans ord var ikke nok.

– Jeg beklager, men det kan ikke lade sig gøre.

– Jeg forsikrer Dem for, at jeg kun vil lægge beslag på få minutter af Deres tid, lød det irritabelt.

– Jeg har brug for at hvile mig, inden min næste optræden, svarede Caro.

Dominic var oprørt over kvindens stædighed. – Miss Morton …

– Jeg har sagt, hvad jeg har at sige, afbrød hun ham hovent.

Drew havde hævdet, at Caro Morton var en ”rigtig dame,” og Dominic bemærkede, at hun udtalte ordene med en tydelig artikulation og en autoritet, der afslørede, at hun var vokset op i de bedre kredse.

– Hvis ikke De taler med mig nu, miss Morton, bliver der ingen næste optræden her på Nicks, sagde han advarende og lænede sig op mod væggen i den mørke entre.

– Truer De mig, mr. Vaughn? spurgte hun i et tonefald, der afslørede, at hun ikke længere var så sikker på sig selv.

– Jeg behøver ikke at true, miss Morton. Jeg siger det bare, som det er.

*

Caro befandt sig i lidt af et dilemma. Hun var rejst væk for to uger siden og havde været helt sikker på, at hun kunne finde arbejde i et af Londons bedre hjem, men hun var blevet afvist alle steder, fordi der ikke var nogen, der kunne anbefale hende.

Det var meget dyrere at bo i London, end hun havde regnet med, og de få penge, hun havde haft med, var hurtigt blevet brugt. Hun havde ikke haft noget andet valg end at opsøge byens teatre. Der var mange, der i tidens løb havde givet hende komplimenter for hendes smukke sangstemme, når hun havde underholdt sin fars gæster efter middagen. Det havde været en nedslående oplevelse at gå rundt fra det ene teater til det andet. Hun havde ganske vist fået adskillige tilbud, men de havde været temmelig uanstændige og chokerende for en ung kvinde, der var vokset op på landet i trygge kår.

Det var udelukkende Drew Butlers fortjeneste, at hun nu var i stand til at opretholde livet. Var det mon klogt at afvise mr. Vaughn, hvis Drew Butler havde givet ham tilladelse til at besøge hende?

Hun rystede på hænderne, da hun drejede nøglen om og trådte til side. Døren blev åbnet, og hun kunne konstatere, at det ganske rigtigt var den mørkhårede herre, der havde betragtet hende med så stor afsky tidligere på aftenen. Han så endnu mere dæmonisk ud nu, hvor det dæmpede lys fra entreen kastede skygger hen over hans ansigt.

Caro trådte endnu et skridt tilbage. – Hvad er det, De vil tale med mig om?

Dominic stod tavs et øjeblik og forsøgte at skjule, hvor chokeret han var over at se Caro Morton uden hendes maskering. Den hvide paryk, hun havde båret, havde skjult hendes egne lange, gyldne krøller, der indrammede et hjerteformet ansigt af så stor skønhed, at det næsten tog vejret fra ham.

Kunne Butler mon have ret i sin vurdering? Var denne unge kvinde flygtet til London for at skjule sig fra en dominerende far eller en hårdhændet og vanskelig ægtemand? Hun var så lillebitte og skrøbelig, at Dominic ikke brød sig om at tænke på den sidste af de to muligheder.

Uanset hvilket mysterium, der lå bag hendes tilstedeværelse, var han fast besluttet på, at hverken han eller hans klub skulle udsættes for de problemer, der utvivlsomt ville opstå, hvis hun blev. – Er du i det hele taget gammel nok til at opholde dig i en spilleklub?

– Jeg forstår ikke, hvad De mener, min herre.

– Jeg spekulerede bare på, hvor gammel du er?

– Man spørger aldrig en dame om hendes alder, svarede hun spidst.

Dominic lod blikket glide fra hendes gyldne hår ned ad den slanke krop til hendes spinkle fødder. Hun fulgte hans blik, og varmen steg op i hendes kinder.

Det undgik ikke hans opmærksomhed. – Så vidt jeg ved, går damer ikke ud uden en ledsager, og de udstiller sig heller ikke i en spilleklub for herrer.

Hans bemærkning gav hende endnu mere farve i kinderne. – Jeg udstiller mig ikke, min herre, jeg ligger bare på en chaiselong. Desuden kan jeg ikke se, at det angår Dem, om jeg har en ledsager eller ej.

– Jeg kan se, jeg har afbrudt dig i dit måltid, sagde han roligt. – Jeg foreslår, at vi afslutter samtalen senere på aftenen. Så vil jeg følge dig hjem i stedet for Ben.

Hun spærrede øjnene op og rystede på hovedet. – Det kan desværre ikke lade sig gøre.

– Hvorfor ikke?

Caro var klar over, at han var en mand, der var vant til at blive adlydt, og kunne se på det arrogante udtryk i hans sølvgrå øjne, at han ikke ville godtage hendes nej. Hun havde ikke tænkt sig at give ham nogen forklaring på, hvorfor hun ikke havde nogen til at ledsage sig. Hvis hun havde taget sin kammerpige med, da hun flygtede fra Hampstead, ville det have bragt pigen i en umulig situation, for hun ville være blevet betragtet som medskyldig.

– Nej, Ben vil blive såret, hvis han ikke får lov til at ledsage mig, som han plejer, sagde hun bestemt. – Desuden lader jeg ikke fremmede mænd følge mig hjem.

Endda en fremmed mand, hun ikke havde særligt meget lyst til at lære at kende, tænkte hun ved sig selv.

Hun så et humoristisk glimt i de grå øjne.

– Betyder det ikke noget, at Drew Butler har sagt god for den fremmede mand? spurgte han.

– Det har jeg kun Deres ord for, og nu må De have mig undskyldt. Jeg vil gerne nå at spise min mad, inden den bliver kold.

Caro forsøgte at lukke døren, men Dominic stak hurtigt foden ind. Hendes øjne lynede, da hun langsomt åbnede døren igen. – Tving mig nu ikke til at tilkalde Ben, så han kan smide Dem ud.

Den trussel havde tilsyneladende ikke nogen virkning på den arrogante Dominic Vaughn. Han sendte hende et hånligt smil. – Jeg er sikker på, det ville være en interessant oplevelse.

Caro så usikkert på ham. Ben var lige så høj som ham og meget kraftigere bygget, men den fremmede mands selvsikre optræden fik hende til at tvivle på, hvor godt Ben ville klare sig. Han udstrålede en arrogance og styrke, der fik hende til at tro, at han kunne overvinde enhver modstander. Desuden havde han vel næppe fået det ar i ansigtet ved at sidde i en lænestol foran pejsen.

Hun forsøgte at bevare fatningen og fremtvang et smil. – Måske kan vi udsætte vores samtale, til jeg har fået talt med mr. Butler?

Dominic regnede med, at hun ganske enkelt ville stikke af uden at tale med Drew Butler først. – Kom udenfor, når du har afsluttet din sidste optræden. Jeg venter på dig derude.

Han kunne se på udtrykket i hendes grønne øjne, at han havde gættet rigtigt. – De er meget vedholdende, svarede hun køligt.

– Jeg er bare interesseret i at lære mine ansatte bedre at kende.

Hun så forskrækket på ham. – Ansatte?

Dominic nikkede og bemærkede til sin tilfredshed, at al farven forsvandt fra hendes kinder. Hun havde selvfølgelig ikke været klar over, at han havde magten til at sikre sig, at hun aldrig kom til at optræde i klubben igen.

– Vi ses, miss Morton, sagde han og bukkede. Så vendte han tilbage til spillesalonen med et smil på læberne.

Andet kapitel

Jeg vil helst gå, ellers tak.

Caro afviste blankt Dominic Vaughns tilbud om at sætte sig ind i hans flotte vogn, der holdt uden for Nicks.

Drew Butler havde bekræftet, at den fremmede ikke alene var jarl af Blackstone, men også den nye ejer af den spilleklub, hvor de begge var ansat. Alligevel havde hun ikke lyst til at bringe sig selv i en sårbar situation ved at køre alene med ham i hans vogn.

– Som du ønsker, sagde han og gjorde tegn til kusken om at følge efter dem, når de gik.

Caro skævede over til ham og måtte indrømme, at han var meget stilfuld, som han gik der med sin høje hat og en sort silkekappe over sine brede skuldre. Hun havde selv en brun kjole på, der var meget beskeden og dækkede hele hendes krop fra top til tå.

Hun havde købt tre af den slags kjoler, da hun kom til London for to uger siden. Den brune, hun nu havde på, en støvet grøn og en beige. Hun var hurtigt blevet klar over, at de få silkekjoler, hun havde taget med, virkede påfaldende i det nedslidte kvarter, hvor hun havde fundet et billigt, men propert, logi. Og hun ville for alt i verden undgå at gøre sig bemærket.

Dominic havde været dybt overrasket, da han så hende komme ud efter forestillingen. Først havde han slet ikke genkendt hende med den uklædelige brune kyse på, og den lige så ufikse kjole, der dækkede hele hendes krop. Hun lignede en jævn kvinde fra samfundets nederste lag.

Hendes fattige påklædning fik ham til at tænke på, om hun mon var en af de mange tåbelige unge kvinder, der var løbet væk for at blive gift med en soldat, før han skulle sendes i krig. De fleste blev enker i løbet af få uger, efter de havde skandaliseret sig selv gennem et upassende ægteskab og stod uden midler til at forsørge sig selv.

Uanset hvilken grund Caro Morton havde til at klæde sig, som hun gjorde, var der i hvert fald ikke nogen nævneværdig risiko for, at de besøgende på Nicks ville opdage, at den fattigt klædte unge kvinde var den samme som den forførende skønhed, der havde fortryllet dem samme aften.

– Jeg vil meget gerne vide, hvorfor en ung, sart kvinde vælger at arbejde i en af Londons spilleklubber?

Spørgsmålet bragte hende ikke ud af fatning, for hun havde tydeligvis forventet, at han ville spørge. – Mon ikke det er for pengenes skyld? svarede hun ironisk.

– Hvorfor finder du ikke noget respektabelt, hvis du er nødt til at arbejde? Du har jo en vis dannelse og kunne få en stilling som kammerpige eller gå til hånde i en butik.

– Hvor er det venligt af Dem at sige det, svarede hun med et hånligt smil. – Men det er nødvendigt med anbefalinger fra tidligere arbejdsgivere, hvis man vil søge den type stillinger, og det har jeg desværre ikke.

– Fordi du aldrig har arbejdet som kammerpige eller i en butik? spurgte han ligeud.

– Det kunne vel også tænkes, at jeg udførte mine opgaver så ringe, at jeg ikke kunne få en anbefaling, svarede hun spidst.

Dominic kunne godt lide, at hun gav ham modstand. – I stedet har du altså valgt at blive begloet af en flok lystne mænd hver aften.

Caro stoppede op og sendte ham et lynende blik. – Tilsyneladende var der ikke brug for anbefalinger til den stilling, sagde hun iskoldt.

Dominic var godt klar over, at det ikke kom ham ved, at hun valgte at udstille sig foran en flok mænd, der åbent væddede om, hvem der kunne blive hendes elsker. Han havde stået nede blandt det opløftede publikum under hendes anden forestilling og lyttet med afsky til de sjofle bemærkninger, der fløj gennem luften.

Alligevel kunne han ikke lade være med at undre sig. – Er du helt ligeglad med dit rygte?

Hun blev rød i kinderne. – Den maske, jeg bærer, sikrer at mit rygte forbliver uplettet.

– Måske, men har du ikke overvejet et lidt mindre krævende arbejde?

– Mindre krævende? gentog hun uforstående.

– Du er ung, svarede han og trak på skuldrene. – Det store bifald, du fik fra dine mange beundrere i aften, er et bevis på, at du er en tiltrækkende kvinde. Har du ikke tænkt på at vælge en enkelt velgører i stedet for at udstille dig for mængden?

Caro kunne mærke varmen stige op i sine kinder. – En velgører?

– Ja, en mand som sørgede for et passende logi og smukke klæder til gengæld for … dit behagelige selskab.

Caro følte det som om, al luften blev slået ud af hende, og hun mærkede, at varmen steg op i hele hendes krop, da det gik op for hende, hvad det var, jarlen antydede. Han foreslog, at hun skulle tage en elsker i stedet for at synge på Nicks.

En elsker!

Caros far havde modsat sig, at hans tre døtre deltog i selskabslivet i London, og han havde holdt dem isoleret på sit gods i Hampstead. Han havde været så beskyttende over for dem, at Caro aldrig havde været alene med en fremmed herre før.

– Jeg går ud fra, at mit selskab alene ikke ville være tilstrækkeligt, hvis sådan et arrangement kom på tale, svarede hun og løftede sine smukt formede bryn.

Dominic begyndte at fortryde, at han havde bragt emnet på bane. Han undrede sig over, hvorfor han gjorde sig al den ulejlighed for denne unge kvindes skyld. Måske havde han alligevel en tilbøjelighed til at være galant, selv om han ville have forsvoret det.

– Det må da være langt behageligere at få opmærksomhed fra en enkelt mand end at blive klædt af med øjnene hver aften af et stort mandligt publikum.

– Jeg tror, De forsøger at chokere mig.

Ja, det gjorde han og med fuldt overlæg. – Jeg forsøger bare at understrege, hvor risikabelt det er at bringe sig selv i sådan en sårbar position.

– Jeg kan forsikre Dem for, at jeg er fuldt ud i stand til at passe på mig selv. Jeg er absolut ikke i fare …

Hun blev afbrudt af Dominic, der havde mistet tålmodigheden. I stedet for at høre hende til ende, greb han fat i hende og pressede sine læber mod hendes.

Han gjorde det for at bevise over for hende, hvor sårbar hun var. Han ville vise hende, hvor let en mand kunne udnytte hendes fysiske svaghed.

Han pressede hendes bløde, føjelige krop ind mod sin og lod hånden glide ned ad hendes spinkle ryg.

Der var intet i det liv, Caro hidtil havde levet, der havde forberedt hende på den sanseeksplosion, der nu overvældede hende og fik hende til at klynge sig fast til Dominic Vaughn brede skuldre.

– Se der, drenge!

– Du skal ikke bare beholde hende for dig selv, gamle dreng.

– Lad os lige få chancen.

Caro så op i Dominics stålgrå øjne, og hun kunne se et farligt glimt i dem, da han gav slip på hende og trådte et skridt tilbage. Han vendte sig om mod de tre unge mænd, der kom slingrende hen imod dem.

Caro stod usikkert på sine ben, og hun var dybt rystet over det kys, Dominic Vaughn havde givet hende og den virkning, det havde haft på hende. Han kys havde været et angreb på hendes læber og sanser, og det var meget langt fra de ungdommelige forestillinger hun havde om, hvordan et kys skulle være. Der havde slet ikke været nogen ømhed over det eller nogen hengivenhed.

Dominics ansigt var helt udtryksløst, da han gjorde tegn til sin kusk om, at han havde kontrol over situationen.

De unge mænd stoppede brat op, da de så Dominic komme hen imod dem, og da han kom tættere på, og de kunne se den iskolde vrede i hans ansigt, trådte de nervøst et par skridt tilbage.

– Det var ikke ment som en fornærmelse, skyndte en af mændene sig at sige.

– Vi har vist fået lidt for meget at drikke, tilføjede en af de andre to.

– Vi skal nok lade jer være i fred, sagde den tredje og tog fat i armen på sine to venner. De skyndte sig tilbage i den retning, de var kommet fra.

Det løb koldt ned ad ryggen på Caro, da han igen vendte sin opmærksomhed mod hende.

– Hvis jeg ikke tager meget fejl, forsøgte du at overbevise mig om, at du ikke er i fare for at få uønsket opmærksomhed fra fremmede mænd.

Caro så op i hans blik, der var mørkt af vrede, og hun kunne godt forstå, at de tre unge mænd havde valgt at fortrække så hurtigt som muligt. Det havde hun også selv mest lyst til.

– Kyssede De mig for at bevise, at jeg ikke kan stille noget op over for Deres fysiske styrke? spurgte hun og rettede sig op.

– Nej, for at bevise, at en hvilken som helst mand kan få sin vilje med dig. Selv de tre fordrukne hvalpe, som stak af med halen mellem benene.

– De overdriver …

– Nej, tværtimod, miss Morton, afbrød han hende vredt. – Jeg tror, jeg ved mere end du gør, om mit eget køns lyster. Og hvis jeg ikke havde været her til at beskytte dig, ville du nu have ligget i en baggård med skørtet op over hovedet, mens de unge bukke forlystede sig efter tur.

Caro mærkede kvalmen stige op i hende ved tanken om det mareridt, han beskrev for hende. Hun var sikker på, han overdrev for at skræmme hende. De tre unge mænd havde ganske vist fået rigeligt at drikke, men det betød vel ikke, at de kunne opføre sig så uanstændigt, som jarlen påstod.

Hun sendte ham et trodsigt blik. – Så er det en skam, at der ikke var nogen, der kunne beskytte mig mod den uønskede opmærksomhed, jeg fik fra Dem.

Dominic blev overrumplet og vidste ikke, hvad han skulle svare på hendes uventede beskyldning. Han måtte indrømme, at hun havde ret. Det havde kun været hans mening at give hende en lærestreg, men til sin overraskelse havde han nydt at mærke hendes bløde læber og slanke krop.

Han rettede sig op og sendte hende et nedladende blik. – Jeg ville bare demonstrere for dig, hvor let du bliver offer for mænds lyster, når du udstiller dig selv aften efter aften.

– Jeg er ikke nogen tåbe, svarede hun skarpt. – Det er netop for at beskytte mig selv, at jeg bærer maske og paryk på scenen. Jeg tror ikke, nogen ville have genkendt mig i den klædning, jeg bærer nu.

Han var nødt til at erkende, at hun havde ret. Han havde ikke selv kunnet genkende hende, da hun kom ud ad døren til spilleklubben tidligere på aftenen. Men alligevel …

– Din maske og dine blonde krøller kan kun beskytte din identitet til et vist punkt.

– Min identitet? gentog hun nervøst.

– Din stemme og dine manerer afslører, at du har en vis dannelse. Du kunne være en adelsdame.

– Eller en adelsdames kammerpige, skyndte hun sig at indskyde.

– Måske, svarede Dominic irriteret. – Jeg har ingen anelse om, hvilke motiver du har for at handle, som du gør, men jeg går ud fra, at du gerne vil fortælle mig det, ikke?

– Nej.

– Det nemmeste vil selvfølgelig være at opsige din aftale med spilleklubben, svarede han og sendte hende et skarpt blik. – Så ville jeg i det mindste ikke behøve at føle mig ansvarlig for dit ve og vel.

– Det ville løse Deres problem, men ikke mit, svarede hun forsvarsberedt. – Jeg ville stadig være nødt til at forsørge mig selv.

Dominic kom i tanker om en mulighed, han endnu ikke havde overvejet. Han kunne tilbyde hende at blive hendes velgører. Han havde fået smag for hendes kys, og med lidt øvelse ville hun sikkert være i stand til at tilfredsstille hans behov.

I de ti år der var gået, siden Dominic flyttede til byen, havde han ikke på noget tidspunkt haft en fast elskerinde. De fleste af hans venner havde sådan et arrangement, men han havde selv foretrukket at nyde flere forskellige kvinders selskab. Det havde han ikke tænkt sig at lave om på ved at gøre den livlige og frimodige Caro Morton til sin elskerinde.

– Hvis De opsiger min aftale med spilleklubben, har jeg ingen anden mulighed end at søge en lignende ansættelse et andet sted, sagde hun og trak på skuldrene. – Det bliver nok ikke så svært, eftersom den maskerede dame allerede har skaffet sig en del mandlige beundrere, som De selv har konstateret.

Det var selvfølgelig en mulighed, men på Nicks havde hun haft Drew og Ben til at beskytte sig. Så heldig ville hun måske ikke være et andet sted.

– Hvis det bare er et spørgsmål om penge, ville jeg måske kunne stille et beløb til din rådighed, så du kunne rejse tilbage til det sted, du kommer fra.

– Nej! udbrød hun vredt og hendes grønne øjne lynede. – Jeg har ikke tænkt mig at rejse væk fra London endnu.

Dominic var ikke sikker på, om hendes vrede skyldtes hans tilbud om penge, eller om hun var oprørt ved tanken om at vende hjem.

– Er situationen så håbløs derhjemme? spurgte han.

– Ja, for øjeblikket er den, svarede hun kort for hovedet.

Dominic stod tavs og betragtede hendes smukke ansigt og bemærkede, at hun havde mørke skygger under øjnene og var usædvanligt bleg. – Jeg forstår på dit svar, at du forventer, situationen ændrer sig i den nærmeste fremtid?

– Det håber jeg.

– Men indtil videre har du tænkt dig at blive i London, uanset om du kan fortsætte på Nicks eller ej?

– Ja.

– Du er en meget stædig ung dame.

– Jeg er beslutsom og vedholdende. Det er noget helt andet.

Dominic rystede på hovedet. Han vidste ikke, hvad han skulle stille op med hende. Han ville ikke sende hende tilbage til den situation, hun var flygtet fra, men han kunne på den anden side sagtens forestille sig alle de ulykker, der kunne ske, hvis hun igen skulle vandre rundt alene i Londons gader og søge ansættelse.

– Så tror jeg, vi beholder dig på Nicks lidt endnu, afgjorde han og vendte ryggen til hende. – Skal vi så gå hen til dit logi?

– Vi er her allerede, sagde hun triumferende og pegede på en bygning bag dem. Det var en treetagers bygning, der engang havde været beboet af borgerskabet, men som var blevet forsømt, da kvarteret ikke længere var fashionabelt. På trods af forfaldet havde ejeren forsøgt at få ejendommen til at virke præsentabel, så den lille forhave var velholdt, og gardinerne var rene.

Han vendte sig mod Caro. – Så vil jeg ønske dig godnat.

– Jeg ønsker Dem det samme.

Caro så spørgende på Dominic, da han blev stående midt på gaden. Hun havde ventet, at han ville gå hen til vognen, der holdt og ventede på ham.

– Der er ingen grund til at vente med at tage af sted, til jeg har lukket døren bag mig.

– Ligesom der heller ikke var nogen grund til at beskytte dig mod uønsket opmærksomhed tidligere på aftenen?

Hun blev rød i kinderne af vrede. – Jeg bryder mig ikke om Deres hentydninger.

Caro havde aldrig mødt en mand som Dominic Vaughn. Hun havde aldrig forestillet sig, at der fandtes mænd, der var så smukke, aristokratiske og så irriterende selvsikre.

Hun havde ganske vist en begrænset erfaring med mænd. Før hun tog til London, havde hun stort set kun været i selskab med et par af sønnerne fra de adelige familier, der boede i nærheden af Shoreley Hall.

Alligevel havde Caro bemærket, at Drew Butler havde stor respekt for Dominic Vaughn, og hun kunne også se på de tre unge mænd, at de var bange for at komme i vejen for ham. Han var tydeligvis en mand, der var vant til at blive adlydt og respekteret.

Caro havde hele sit liv været nødt til at gøre, som der blev sagt, så hun havde ikke noget ønske om at være i selskab med en mand, der forventede at blive adlydt.

Hun sendte jarlen et høfligt smil, før hun vendte sig om og gik hen mod sit logi. Hun så sig ikke tilbage, da hun låste sig ind, og hun stod et øjeblik i skjul bag gardinet, før hun vovede at kigge ud ad vinduet. Hun nåede lige at se jarlen stige ind i sin vogn og køre derfra.

Et kort øjeblik mødtes deres blikke, og hun gik hurtigt væk fra vinduet med bankende hjerte.

*

– Hvor var du henne i går aftes, Dom? spurgte Nathaniel Thorne den følgende aften, hvor de to mænd sad foran kaminen i et af de større lokaler i deres foretrukne klub, Whites.

– Jeg blev … opholdt, svarede Dominic undvigende på vennens direkte spørgsmål. De to mænd havde aftalt at mødes aftenen før, men Dominic var ikke mødt op, fordi han havde fulgt Caro Morton hjem til hendes logi.

– Jeg går ud fra, at hun både var smuk og lidenskabelig, bemærkede Nathaniel med løftede bryn.

– Hun er smuk, men jeg aner ikke, om hun er lidenskabelig.

Sandt at sige anede Dominic ikke, hvad han skulle mene om Caro Morton, men han havde gjort sig den ulejlighed at give Drew Butler besked om, at han skulle fortsætte med at give hende et måltid mad og sørge for, at Ben Jackson fulgte hende hjem. Selv om den unge dame ikke passede særligt godt på sig selv, skulle Dominic nok sørge for, at der ikke skete hende noget, så længe hun var ansat hos ham.

– Du er ikke nået dertil endnu?

Dominic smilede til Nathaniel. Han var det menneske, der var tættest på ham. Begge Dominics forældre var døde for flere år siden, og han havde ingen søskende. Han betragtede nærmest Gabriel Faulkner og Nathaniel Thorne som sin familie. De havde gået i skole sammen og gjorde militærtjeneste sammen. Da de blev sendt til fronten, vidste de aldrig, om de ville overleve den næste kamp, og det havde styrket deres sammenhold.

Alligevel ærgrede Dominic sig nu lidt over, at Nathaniel kendte ham så godt, at han kunne tillade sig at stille ham nærgående spørgsmål, og han forsøgte at komme i tanker om noget, der kunne aflede hans opmærksomhed. – Jeg har fået brev fra Gabriel i dag. Han regner med, at han kommer til England i slutningen af ugen.

Dominic løftede sit glas og tog en stor tår af sin cognac.

– Jeg har også fået brev fra ham, bemærkede Nathaniel. – Kan du forestille dig, hvordan alle i de højere kredse vil reagere, når Gabe vender tilbage til selskabslivet?

– Han skrev til mig, at han stadig havde tænkt sig at tage til Shoreley Hall og aflægge Copeland-søstrene et besøg, sagde Dominic.

– Når Gabriel vender tilbage til byen, er jeg sikker på, de alle tre vil være meget opsat på at blive gift med ham, selv om de kender til skandalen.

Det var almindeligt kendt, at Gabriels eksil i udlandet ikke var gået ud over hans evner til at charmere kvinderne. Han var en smuk mand med sine blå øjne og kulsorte hår, og der var ingen kvinder, der kunne modstå ham. De tre Copeland-søstre var nok ingen undtagelse.

– Hvad skal vi foretage os resten af aftenen? spurgte Dominic. Han var ikke helt tilfreds med den måde situationen havde udviklet sig på aftenen før, og han var i humør til at få rigeligt at drikke og finde en villig kvinde.

Nathaniel så undersøgende på ham. – Jeg har hørt, at der er en mystisk skønhed, der optræder på Nicks …

Selv om de to mænd var fortrolige, var det ikke alt, Dominic havde lyst til at fortælle sin ven, og han havde ikke lyst til at fortælle om sit møde med Caro Morton. Han forstod stadig ikke selv, hvorfor han pludselig følte trang til at optræde beskyttende over for hende. Det generede ham faktisk lidt, at hun allerede var genstand for sladder efter kun en uges optræden på Nicks.

– Jeg har hørt, at hun bærer maske. Det er vist det eneste mystiske ved hende.

– Ja, hun har sikkert et forfærdeligt koparret ansigt, som hun er nødt til at skjule.

– Det kan godt tænkes, sagde Dominic i et tonefald, der signalerede, at der ikke skulle tales mere om det emne. Han havde ikke tænkt sig at sige noget, der kunne gøre vennen nysgerrig.

– Så vil jeg overlade det til dig at afgøre, hvor vi skal forlyste os i aften, sagde Nathaniel.

*

De aflagde besøg på flere spilleklubber, før de rundede aftenen af med et besøg på et etablissement, hvor en gruppe livlige og smukke kvinder, gjorde deres allerbedste for at underholde de to flotte, unge herrer.

Det var temmelig usædvanligt, at de to herrer forlod stedet allerede efter en time uden at have benyttet sig af den service, stedet tilbød. Da de kom ud på gaden lagde Nathaniel ikke skjul på, at han havde kedet sig. – Måske skulle vi alligevel være taget hen til Nicks. Selv om den maskerede dame måske skjuler noget hæsligt bag masken, kan hun ikke være meget kedeligere end de unge damer, vi lige har spildt vores tid på.

Dominic tænkte nøje over, hvad han skulle sige, så han ikke vækkede Nathaniels nysgerrighed. – Måske er vi blevet for kræsne, Nate, mumlede han og gjorde tegn til kusken om, at han kunne køre.

Nathaniel så tankefuldt på ham. – Savner du nogensinde den spænding, vi følte, da vi var i hæren?

Det var en tid med rædsel og blodsudgydelse, hvor ingen af dem vidste, om de ville overleve det næste slag, eller møde døden, men Dominic savnede det kammeratskab, der opstod på grund af de farefulde situationer, de blev bragt i.

– Jeg savner det ikke så meget, at jeg kunne finde på at vende tilbage til militæret. Hvad med dig?

Nathaniel trak på skuldrene. – Det civile liv kan være temmelig kedeligt og ensformigt.

Dominic følte sig lettet over at opdage, at han ikke var den eneste, der savnede sammenholdet. – Jeg har hørt, at Londons selskabsliv ofte føles som en slagmark, bemærkede han tørt.

– Tal ikke om det, udbrød Nathaniel. – Min tante Gertrude har sat sig i hovedet, at det er på tide, jeg finder en hustru. Derfor har hun insisteret på, at jeg tager med hende til en masse baller og soiréer de næste par uger. Tanken er selvfølgelig at jeg skal finde en ung dame, som vil være en passende ægtefælle.

Dominic forstod nu bedre, hvorfor hans ven havde været så rastløs hele aftenen. Mrs. Gertrude Wilson var Nathaniels nærmeste slægtning, og han holdt meget af hende. Hun viste sin omsorg for ham ved at nære en stærk interesse for hans liv og færden. Det lod til, at hun nu også forsøgte at finde en hustru til ham. Dominic var glad for, at han ikke selv havde nogen kvindelige slægtninge. – Jeg går ikke ud fra, at du selv har noget ønske om at gifte dig?

– Nej, jeg kan ikke se nogen mening med at binde mig til en eller anden tomhjernet tøs, som har lært, at de ægteskabelige pligter betyder at lægge sig på ryggen og tænke på konge og fædreland.

Nathaniel så ud som om tanken fyldte ham med afsky. – Jeg kan ikke forstå, hvorfor Gabriel frivilligt vælger sådan en trist skæbne.

De vidste selvfølgelig begge to, at de en dag ville blive nødt til at finde en hustru for at skaffe en arving til deres godser, men de ville begge forsøge at udskyde den dag så længe som muligt. Selv om mrs. Gertrude Wilson uden tvivl ville lægge pres på Nathaniel.

De kørte forbi Nicks, og Dominic bemærkede til sin ærgrelse, at dørmanden Ben Jackson nu igen havde forladt sin post.

De hørte råb inde fra salonen, og de kunne høre lyden af glas, der blev knust, og da de gik ind i klubbens foyer, kunne de midt i den infernalske larm høre en kvinde, der skreg.

Tredje kapitel

Caro havde aldrig før været så bange, som hun var i det øjeblik. Selv om Ben og to andre mænd havde stillet sig op foran hende for at beskytte hende, kunne hun stadig se mænd, der sloges, så blodet flød fra deres ansigter.

Hun havde ingen anelse om, hvordan slagsmålet var begyndt. Hun havde ligget på chaiselongen og sunget, som hun plejede, og i næste øjeblik, var en herre gået hen til scenen og havde forsøgt at gribe fat i hende.

En anden herre var kommet derhen, og Caro havde først troet, han ville komme hende til hjælp, men det viste sig, at han var ude i det samme ærinde.

Det udviklede sig hurtigt til et kaos af slåskampe, og Caro følte sig dybt ydmyget ved tanken om, at Dominic Vaughn nu viste sig at have ret i sin formodning om, at hun nemt kunne komme i fare.

*

– Har du lyst til at slutte dig til selskabet? spurgte Nathaniel med et glimt i øjet, da de stod ved indgangen til salonen og betragtede optrinnet.

Dominic svarede ikke, men stod og forsøgte at danne sig et overblik over situationen. Så vidt han kunne se, var der omkring 30 mænd, der var involveret i slagsmålet. Flere af stolene i salonen var ødelagt, borde var væltet og der lå bunker af glasskår alle vegne. Drew Butler forsøgte uden held at lægge sig mellem de stridende parter. Ben Jackson stod ubevægelig som en stenstøtte, og bag ham tittede et par lyse krøller frem.

– Lad os gå op til scenen, sagde Dominic til Nathaniel. – Hvis vi kan få pigen ud herfra, tror jeg slagsmålet stopper af sig selv.

– Det håber jeg sandelig ikke, grinede Nathaniel og kastede sig med stor begejstring ud i slagsmålet.

De fleste af de herrer, der sloges, synes at have samme holdning som Nathaniel. De så ud til at more sig på trods af deres forslåede ansigter og blødende næser.

Dominic var mest opmærksom på de tre herrer, der stod helt henne ved Ben Jackson og tilsyneladende var meget opsatte på at få fingre i den lille dame fra chaiselongen. Dominic var temmelig imponeret over, at Ben Jackson havde været i stand til at holde dem på afstand. Han sendte Dominic og Nathaniel et taknemmeligt smil, da de kom ham til undsætning.

Så snart Caro Morton fik øje på Dominic, trådte hun frem fra sit skjul. – Gudskelov at du er kommet, Dominic, udbrød hun og kastede sig i hans arme.

Nathaniel sendte ham et sigende blik og vendte sig igen for at deltage i slagsmålet. – Du tager pigen, Dom. Jeg bliver her og slås. Det er længe siden, jeg har haft det så sjovt.

Da Dominic greb fat i Caro for at bringe hende i sikkerhed, var han så rasende, at han også selv var fristet til at slå et par tænder ud. Hans øjne blev mørke af vrede, da han så, at hendes guldkjole var revet i stykker. – Kan du huske, hvad jeg sagde til dig i går? spurgte han skarpt og lagde sin kappe om hende. Så løftede han hende op og slængede hende over skulderen.

– Sæt mig ned! udbrød hun vredt og hamrede sine små næver mod hans ryg.

– Jeg tror, du gør bedst i at forholde dig tavs, sagde Dominic advarende, da han bemærkede, at adskillige mænd skulede efter ham. Det lykkedes ham at bane sig vej gennem forsamlingen og få hende bragt i sikkerhed ude i klubbens baglokale.

*

Caro havde ikke lyst til at blive mindet om, at Dominic havde advaret hende mod at udsætte sig selv for fare. Han havde faktisk sagt, at sådan en situation kunne opstå. Hun var stadig i chok over optrinnet og følte sig dybt ydmyget over at være blevet smidt over Dominics skulder som en sæk kartofler.

Hun kæmpede for at komme ned, men først da hun var i nogenlunde sikkerhed i den mennesketomme foyer, satte han hende ned på gulvet.

– Jeg tror aldrig, jeg har mødt en mand, med så dårlige manerer, som De har, sagde Caro og sendte ham et bebrejdende blik.

– Er det takken for at have reddet dig? spurgte han roligt.

– Det var ikke nødvendigt at behandle mig på den måde. De opfører Dem som om, De mener, det er min skyld, at herrerne er oppe at slås.

– Det er også din skyld.

– Selvfølgelig er det ikke det, sagde Caro og så vredt på ham. – Alle ved, at mænd vil benytte enhver anledning til at indlede et slagsmål.

Dominic måtte indrømme, at hun havde ret, men det ændrede ikke ved noget. Der var ingen tvivl om, at slagsmålet kun var opstået, fordi Caro havde udstillet sig selv aften efter aften foran en forsamling af berusede mænd.

– Din naivitet kommer til at koste mig både tid, energi og penge, sagde han og så vredt på hende, – og jeg har den største lyst til at afklapse dig for din tåbelighed.

En stærk rødme skød op i kinderne på hende. – Det vover De ikke.

– Du skal ikke friste mig, Caro.

Hun tog sin maske af og stirrede rasende på ham. – Jeg tror bare, De leder efter et påskud til at slå mig.

Dominic stod et øjeblik og betragtede hendes blussende kinder og trodsige blik. Tanken om at en eller anden tilfældig mand skulle lægge hånd på denne skrøbelige kvinde var nok til at bringe Dominic på kogepunktet. Men han var først og fremmest rasende på hende over, at hun havde udsat sig selv for den fare. – Jeg kan forsikre dig for, at jeg ikke behøver nogen undskyldning, brummede han.

– De er den mest nedladende, arrogante og uforskammede mand, jeg nogensinde har haft det uheld at møde, udbrød hun forarget.

– Og du er den mest dumstædige …

– Siger De, jeg er dum?

– Dumstædig, gentog han og fastholdt hendes blik.

Caro havde aldrig før været så oprørt. Hun havde mest lyst til at give ham en knytnæve i ansigtet.

Han så på hende med et arrogant smil som om, han kunne læse hendes tanker. – Jeg vil ikke råde dig til at gøre det, Caro, sagde han roligt.

I det samme kom Nathaniel hen til dem. – Jeg er kommet for at sige, at Butler har fået smidt de sidste gæster ud og er ved at rydde op, men det ser ud som om, I er i gang med en alvorlig samtale. Jeg skal måske komme igen senere? tilføjede han med et skævt smil og kastede et vurderende blik på Caros smukke ansigt.

– Jeg tror, Lord Vaughn og jeg er færdige med vores samtale, skyndte hun sig at sige.

– Nej, det er vi bestemt ikke, udbrød Dominic og greb hende om håndleddet. – Der var forhåbentlig ikke for mange tilskadekomne, Nathaniel?

– Det kommer an på, hvordan man ser på det. Men de, der kom til skade, havde absolut fortjent det, sagde Nathaniel og rettede sig op. – Skal du ikke præsentere mig, Dom?

– Caro Morton, det er Lord Nathaniel Thorne, jarl af Osbourne, sagde Dominic køligt.

– Altid til tjeneste, miss, sagde Nathaniel og bukkede dybt for hende.

Lord? Var alle mænd i London adelige, eller var det bare hende, der kun mødte mænd fra de højeste kredse?

– Du kan roligt tage af sted igen nu, hvor alt spektaklet er overstået, sagde Dominic. – Jeg tror, det varer en tid endnu, før jeg selv får mulighed for at tage herfra.

Caro så trodsigt på ham, og så vendte hun sig om mod Nathaniel med et smil.