FIONA HARPER

Skønheden og udyret

Oversat af Ulla Stender Kyndlev

MINISERIE: OVERLEVELSESGUIDE FOR ROMANTIKERE

Skønheden og udyret er anden og sidste del i miniserien Overlevelsesguide for romantikere – kærligheden har aldrig været så stor som på Valenetins dag …

Som barn blev Fiona Harper konstant drillet, fordi hun enten sad med næsen dybt begravet i en bog eller var forsvundet ind i sin egen drømmeverden. Tingene har ikke ændret sig meget, men nu kan hun i det mindste gøre brug af sin livlige fantasi ved at skrive.

Efter at have studeret dans på universitetet arbejdede Fiona først som danser, lærer og koreograf og siden med videoredigering og produktion.

Da hun blev mor, skar hun ned på arbejdstimerne for at være sammen med sine børn, og da hendes yngste startede i børnehaveklasse, fik hun pludselig tid til at genoptage en gammel, men ikke glemt kærlighed – skriverierne.

Fiona bor i London, men elsker desuden det skotske højland og sommerlandskabet omkring Kent. Hun elsker at lave og spise god mad, og helst noget der involverer kanel. Hun kan stadig ikke holde sig fra en god bog eller en god film, helst kærlighedshistorier, men kun hvis hun er rigeligt forsynet med servietter. For hun ved, at hun får brug for dem, uanset om historien ender lykkeligt eller ulykkeligt.

Vigtigst af alt er hendes vidunderlige ægtemand, der har lært at afkode hendes flyvskhed, og hendes to døtre.

Til Nikki – vi er et forrygende team.

Og til Andy, min egen planteelskende Indiana Jones.

FØRSTE KAPITEL

Daniel brokkede sig tit over, at hans mobil ringede på de mest ubelejlige tidspunkter, og den skuffede ham heller ikke denne gang. Netop som han løftede en sart Venus fluefanger op af dens krukke, begyndte hans bukselomme at summe. Da han var modstander af at forbinde alle kontakter på sin mobil med en selvstændig ringetone, fortalte den gammeldags telefonkimen ham absolut intet om opkalderens identitet.

Engang ville han have ignoreret den. Specielt hvis han stod med en Dionaea muscipula i hænderne. Men de her dage kunne han ikke slippe tanken om, at det måske var hans lillesøster, der ringede for at sige, at hun var syg igen. Eller endnu værre … en fremmed, der ringede for at fortælle, at hun var faldet om og var blevet indlagt, så han måtte hente hendes børn i børnehaven.

Han lagde nænsomt venstre hånd om plantens rodklump, inden han modstræbende rystede jorden af sin højre hånd og fiskede telefonen op af bukselommen på sine cargo-bukser.

– Jep.

– Daniel Bradford? spurgte en irriterende overfrisk mandestemme.

– Jep, gentog han, mens han var langt mere koncentreret om sit forsøg på at placere den kostbare plante i dens krukke med en hånd. Det gik ikke særlig godt. Det var ikke hans plan at dele planten endnu, men nu var den ved at gøre det af sig selv.

– Okay, Daniel, det her er Doug Harley, og du er live i Radio EROS, Londons mest romantiske radiostation.

Daniel rettede sig hurtigt op og snurrede omkring i det tropiske drivhus i Londons berømte Kew Gardens i forventning om at se en flok assistenter dukke sig bag en af palmerne. Det måtte være en spøg. Nogen lavede sjov med ham. Og når han fik fat i dem, skulle han nok sætte dem alle sammen på ekstraarbejde.

Men det eneste, han kunne se, var en biologistuderende, der rullede en trolley med frø gennem dobbeltdørene, mens han lyttede til musik på sin iPod og var tabt for omverdenen. Resten af det store drivhus var usædvanlig tomt og stille.

– Daniel? gentog den silkebløde stemme i hans øre.

Han holdt telefonen væk fra øret og stirrede på den, mens han seriøst overvejede at afbryde forbindelsen. Han havde virkelig ikke tid til det her.

– Hvad vil I? knurrede han ad manden, da han holdt telefonen op til øret igen. – Jeg har travlt.

Den irriterende mand brød ud i en mindst lige så irriterende kluklatter. – Du har ikke for travlt til det her, Daniel. Det lover jeg dig.

Han bed tænderne sammen. Den overfamiliære tone og radiospeakerens gentagne brug af hans fornavn gik ham på nerverne.

– Så overbevis mig.

Kluklatter igen. Som om manden kendte til noget vanvittig morsomt, som Daniel intet vidste om. Han kneb øjnene sammen.

– Jeg er ikke sikker på, at du ved, hvad dag det er i dag, Daniel?

Han rynkede forvirret panden. Det var tirsdag. Og hvad så?

Åh.

Han bandede indvendigt, da han kom i tanke om samlingen af røde og lyserøde konvolutter, der havde ligget på hans skrivebord, da han mødte på arbejde. Han havde rystet på hovedet, skubbet dem uåbnede til side og gjort sit bedste for at glemme dem. Det var ikke en helt almindelig tirsdag. Men en særlig tirsdag midt i februar.

– Eller hvilket år det er? tilføjede stemmen.

Daniel sukkede dybt. Det var altså en eller anden latterlig lytterkonkurrence, drevet af en radiostation, han aldrig havde hørt om, og han var ret sikker på, at han ikke var interesseret i den præmie, der var på spil. Hvordan kunne de finde på at stille så tåbeligt et spørgsmål, som hvilket år det var? Det kunne selv hans små nevøer svare på. Han skulle til at fortælle radioværten det, da vedkommende afbrød ham igen.

– Og skudårene er forbundet med særlige traditioner, forklarede manden uopfordret og mente tydeligvis, at selv den del var ubeskrivelig morsom.

– Vi ved godt, at der er et par uger til den 29., men vi har en helt speciel valentinshilsen til dig, Daniel. Der er en ung dame, der ønsker at spørge dig om noget.

Daniel så ned på planten i sin hånd. Selv i dens nuværende, sårbare tilstand var en flue blevet tiltrukket af dens søde, farlige nektar. Fluen fløj omkring mellem de klæbrige blade og forsøgte at finde et sted at lande.

– Dan? Stemmen var blød og feminin, og han genkendte den med det samme.

Han frøs til is på stedet. Hans hjerne forsøgte at forberede ham på det, der var ved at ske, men han nægtede at tro på det.

– Georgia?

Det lød forkert. Han lød vred og defensiv og ikke glædeligt overrasket over at høre sin kærestes stemme. Han forsøgte igen. – Hvad laver du?

Nej. Det lød faktisk ikke bedre.

Han hørte hende tage en dyb indånding. – Daniel … Jeg ved, du har været gennem en svær tid, men jeg har været glad for at være der for dig. Tingene ser bedre ud nu, og jeg synes virkelig, at vi fungerer godt sammen.

Daniels mund bevægede sig, men der kom ingen ord ud.

Han havde mest lyst til at lukke øjnene, som om det ville forhindre ham i at høre hendes stemme, men han var tryllebundet af synet af fluen, der havde sat sig på en af plantens åbne blade. Han rystede på hovedet, som om han ville advare det lille insekt.

Flyv din vej. Flygt, mens du kan.

– Det jeg prøver at sige, Daniel, er … Hun holdt en pause og lo nervøst. – Vil du gifte dig med mig?

I en enkel hurtig bevægelse lukkede plantens blade sig om fluen. Daniel kunne høre dens desperate summen og se den kæmpe, mens plantens tandlignende fimrehår lukkede sig tættere og tættere over den.

Kæmp ikke. Det gør det kun værre.

En frygtelig stilhed lagde sig om ham. Det var, som om al lyd var forsvundet. Selv den botaniske haves besøgende, der normalt kunne høres i alle drivhusene, lod til at være stille. Det føltes, som om hele London holdt vejret.

– Tager du pis på mig, George? hostede han næsten bedende.

Det her var ikke den Georgia, han kendte. Den søde, ukomplicerede, ikke-krævende kvinde, han havde været sammen med i næsten et år. Hans Georgia vidste, at han ikke havde følelsesmæssigt overskud til et rigtigt forhold lige nu. Og da slet ikke et ægteskab. Hans Georgia forstod og accepterede det. Så hvordan kunne hun stille sådan et spørgsmål? Og så over radioen, for pokker. Ikke engang ansigt til ansigt. Person til person.

Hvem friede i det hele taget over radioen? Den slags burde gøres privat og i ro og fred. Og helst over for en anden end ham selv.

Han bed tænderne sammen for ikke at forlange en forklaring af hende lige nu og her. Han blev pludselig rasende over, at hun trak det her ned over hovedet på ham og for at lave om på reglerne i deres forhold, uden hans medvidende. Det var ikke sådan et forhold de havde, og det vidste hun.

Det troede han i hvert fald, at hun vidste.

Radioværten kluklo igen. – Nå, Georgia, det lader til, at du har gjort manden helt stum. Hvad siger du til det, Daniel? Skal du ikke hjælpe denne skønne kvinde væk fra pinebænken, eller hvad?

Hvad skulle han sige?

Han kunne se Georgia for sig, mens hun sad i radiostudiet med et påtaget smil, et galoperende hjerte og blanke øjne.

Det var ikke, fordi Georgia ikke var en skøn kvinde. Hun var beslutsom, intelligent og følsom. En god fangst for enhver mand. Han burde have lyst til at sige ja.

Men det havde han ikke.

Det havde han virkelig ikke.

Den vej skulle han ikke igen, uanset hvor vidunderlig den pågældende kvinde var.

Der var lidt støj på linjen, og der begyndte at dukke lyde op omkring ham igen … Lyden fra vandingsanlægget i drivhuset. Lyden af en lavtflyvende flyvemaskine, der sikkert var ved at lande i Heathrow. Og han blev pludselig meget opmærksom på, at der sandsynligvis var mere end 100.000 par ører, der lyttede med på samtalen, hvilket understregede, hvor omfattende hans kærestes ydmygelse ville blive, hvis han gav hende det forkerte svar.

Men desværre var det forkerte svar det rigtige svar, hvad ham og Georgia angik.

Han elskede hende ikke. Han var ikke sikker på, at han nogensinde kom til det, og hun fortjente bedre end som så. Han klemte telefonen fast mellem skulderen og øret, mens han forsigtigt satte den tilfredse Venus fluefanger tilbage i potten.

Han burde have vidst, at deres forhold ikke kunne forblive på det vidunderligt ukomplicerede niveau, de havde skabt. I denne verden udviklede tingene sig, eller de døde ud.

Han havde mødt Georgia første gang, da Kelly var halvvejs gennem sin kemoterapi. Hun var let at være sammen med. Hun havde hjulpet ham med … i kortere perioder … at glemme, at hans lillesøster muligvis ikke ville leve året ud, og at hans svoger var stukket af med sin personlige træner, så Kelly stod alene med sin kræftdiagnose og to små børn. Hvis det ikke var for Georgia, havde han jaget Tim til verdens ende og fodret ham stykke for stykke til den største og mest glubske af de kødædende planter i drivhuset.

Daniel rystede på hovedet. Venus fluefangeren var helt lukket nu, og han kunne ikke se så meget som et flueben.

Han burde have vidst, at Georgia ville få ideer hen ad vejen. Den situation, de stod i nu, var lige så meget hans skyld, som den var hendes. Det var jo ikke noget forfærdeligt, hun bad ham om, vel? Men hun bad ham om noget, han ikke kunne give hende. Ikke længere. Og det havde han ikke lagt skjul på.

– Jeg er ked af det, begyndte han. Mere fordi han ikke havde været opmærksom, end for de ord han skulle til at sige. – Vi gik da ikke efter ægteskab. Det troede jeg, du vidste … Det var det, der gjorde det så perfekt.

Han kunne høre hendes åndedræt. Han ville ønske, han kunne se hende og forklare, uden at tusinder af ører lyttede med.

– Det er okay, erklærede hun. Han kunne høre den påtagede lethed i hendes stemme, og han kunne næsten se tårerne i hendes øjenkroge. Han havde det, som om han var blevet sparket i maven af en hest.

Han rystede på hovedet. Nej, det var ikke okay. Han sårede hende dybt, men derfor kunne han alligevel ikke sige ja og dømme dem til at leve på en løgn, der med tiden ville gøre dem begge ulykkelige. Han måtte gøre, hvad der var bedst for Georgia … for dem begge to. Han måtte give slip på hende, så hun kunne finde den mand, hun fortjente.

– Jeg kan ikke gøre det, Georgia. Og du ved hvorfor.

Der var et øjebliks dræbende stilhed på linjen, inden radioværten begyndte at tale og udglatte den akavede situation med sin nervøse latter. Daniel hørte ikke et ord af det. Han lagde ikke engang mærke til det, da musikken begyndte at spille i hans øre.

Han følte sig som et dumt svin.

Faktisk værre, for svin gjorde i det mindste ikke andre fortræd.

Han tog den kødædende plante, med potte og det hele, op og smadrede den mod en skillevæg i det store drivhus. Potten flækkede og faldt til jorden sammen med den knækkede plante.

Ulempen ved at arbejde i et drivhus stod hurtigt klar for ham. Mindst et halvt dusin nysgerrige øjne stirrede på ham fra forskellige hjørner af rummet. De måtte tro, at deres chef var gået fra forstanden.

Eller værre … De havde lyttet til radioen.

Daniel lukkede øjnene og strøg en hånd gennem sit hår. Og så bandede han højlydt, da det gik op for ham, at hans hænder stadig var smurt ind i jord og gødning.

Han åbnede øjnene og konstaterede, at ingen havde bevæget sig. Han så hver enkelt person i øjnene. – Hvad? råbte han højt, og de ansatte skyndte sig at kaste sig over deres forskellige opgaver igen.

Gud, hvor han hadede valentinsdagen.

*

Solen skinnede ned gennem glastaget til de eksotiske planter i besøgsområdet, i Kew Gardens berømte botaniske have. Gæsterne slentrede omkring og studerede planterne, og alt i alt virkede det som en almindelig martsdag.

Alligevel rejste hårene sig på Daniels arme og i hans nakke, mens han arbejdede.

Han rettede ryggen og så sig omkring. Han stod midt i besøgsområdet, så det var naturligt, at folk så ham, men det føltes som mere end det. Det føltes, som om nogen nærstuderede ham.

Georgias kiksede udkårne havde vakt mediernes interesse, og det var sket op til flere gange den efterfølgende måned, at han pludselig havde stået ansigt til ansigt med en kameralinse, mens han forsøgte at arbejde. Men det var ikke den værste konsekvens af at ydmyge sin kæreste offentligt. Nu var det, som om han var under opsyn hele tiden. Han blev observeret, bedømt og dømt.

Han havde elsket sit job på Kew Gardens base på Madagaskar, indtil hans søsters sygdom tvang ham til at rejse hjem. Han havde elsket at samle frø og jage sjældne planter, men nu fik mediernes bizarre interesse ham til at føle sig mere som bytte end som jæger. Og det brød han sig absolut ikke om.

Han blev færdig med at undersøge stilkene på en række af de små kødædere, inden han gik fra udstillingen gennem dobbeltdørene til planteskolens tropiske afdeling. Her var både varmen og fugtigheden mere intens, og planterne var anderledes både af udseende og natur. Han var gået i gang med at tjekke en lilla pitcher for parasitter og sygdomme, da han hørte dem.

– Synes du, han ligner Harrison Ford? hviskede en kvindestemme halvhøjt. – Jeg synes ikke. Han ligner mere ham fra den der spionserie, der går på BBC.

Daniel stivnede og fantaserede sig til en langsom og smertefuld død for den journalist, der spøgefuldt havde sammenlignet ham med en filmlegende. Mens journalisten selv havde syntes, at hans sammenligning var genial, var Daniel temmelig træt af at høre om den fra sine venner.

– Jeg ved det ikke, svarede en anden stemme eftertænksomt og lige så tydeligt. – Men han har helt sikkert lidt af det der alvorlige, intelligente, halvfarlige over sig. Har du set hans armmuskler?

– Arme? Jeg har for travlt med at studere hans gode, faste …

Nok. Så var det nok.

Han var træt af at blive omdiskuteret, forfulgt og begloet. Sluttede det da aldrig? Det var rigeligt, at medierne havde fattet interesse for hans og Georgias historie og fyldt tv-shows og sladderspalter med den, så London havde delt sig i to … En, der var på Georgias side, og en, der var på hans.

Der var endnu en irriterede konsekvens af historien.

Han var blevet ’fyren, der slap væk’. Hvilket åbenbart gjorde ham uimodståelig for alle enlige kvinder i London, og de havde sat jagten ind. Hver dag, i de første to uger efter det fejlslagne frieri, var der kommet kvinder på besøg i den botaniske have, der viste bemærkelsesværdig lille interesse for planterne. Nu havde der været stille i næsten en uge, og han havde håbet, at interessen var dødt ud. Så heldig var han åbenbart ikke.

Ikke at det generede ham med lidt kvindelig interesse. Han var trods alt hankøn. Men det her var anderledes. De kunne ikke finde ud af, hvornår grænsen var nået. De opførte sig, som om de ikke havde hørt hans afslag på frieriet i radioen. Som om de ikke vidste, at han ikke var interesseret i kærlighed eller ægteskab. Det var dumt. Og irriterende.

Han blev trukket tilbage til virkeligheden af et dybt suk bag sig. De havde nærmet sig.

– Skal jeg gå hen og bede om hans autograf? spurgte den ene.

Så rakte det. Daniel snurrede rundt på hælen og banede sig vej gennem labyrinten af stier og bede. Han gik gennem en kort tunnel og op ad en bakke, gennem en række høje bregner og op ad en trappe. Han kendte det enorme drivhus som sin egen bukselomme, og han smilede for sig selv, da han satte sig på hug mellem en masse orkideer og kiggede ned for at finde de to kvinder. Han kunne have gået ned til havens lukkede drivhuse, men han kunne lide at vende spillet og studere kvinderne, mens de ledte efter ham. Det gav ham følelsen af kontrol og balance tilbage.

Nu fik han øje på dem, og øjnene var tæt på at trille ud af hovedet på ham. De var mindst 70 år begge to. Med nylonstrømper og fodformede sko. Han kunne se, at de ledte efter ham og havde en mindre diskussion om, hvad de skulle gøre.

Han var tæt på at le højt. Men kun tæt på.

Han havde nok gjort det, hvis ikke hårene i hans nakke havde rejst sig igen.

Seriøst? En til?

Hvis det her medieinspirerede massehysteri ikke snart stoppede, måtte han låse sig inde på administrationskontoret, hvor han ikke kunne udføre sit arbejde ordentligt. Og det hadede han. Det havde været hårdt nok at forlade drømmejobbet på Madagaskar til fordel for Londons botaniske have. Han havde kun gjort det, fordi Kelly havde brug for hans hjælp.

– Der har vi jo Indiana, i egen høje person! udbrød en hæs kvindestemme bag ham. – Jeg fik ellers fortalt, at du havde byttet pisken ud med en havesaks de her dage.

Daniel drejede omkring, mens han stadig sad på hug. Det første, han så, var et par pink pumps med en lav, tynd hæl og en polkaprikket sløjfe foran. Hende her var i det mindste ikke pensionist. Hans blik gled langsomt fra de smalle ankler op til et par velformede lægge, og et øjeblik glemte han alt om at flygte.

En sort, stram nederdel understregede et par velformede lår og hofter, og han sank en gang.

– Hvor er den så? spurgte hun.

Først da gik det op for ham, at han stadig sad på hug. Han så op … forbi den figursyede, pink bluse … til ansigtet. Røde læber. Det var det første, han lagde mærke til. Fyldige, røde læber.

Hvorfor var han så tør i halsen? Han sank igen. – Hvad?

Rejs dig, mand. Du sidder på knæ foran hende som en savlende neandertaler.

Heldigvis fungerede hans hjerne denne gang. Beskeden blev sendt videre til hans ben, og han rejste sig op. Men det blev det ikke meget bedre af. Nedefra var hendes imponerende kavalergang i det mindste ikke synlig. Men nu mistede han fuldstændig evnen til at sætte ord sammen.

– Havesaksen, gentog hun og hævede det ene plukkede øjenbryn. – Er den i din lomme?

Daniel nikkede tavst og tog den frem. Hun var blond. Marilyn Monroe-blond. Med skulderlange krøller, der indrammede hendes ansigt.

– Sikke en skam, fortsatte de røde læber. – Jeg som troede, du bare var glad for at se mig.

Hans mund åbnede sig en anelse. Hjernen kæmpede stadig for at komme i gang. Han udstødte et besynderligt, ufrivilligt grynt.

– Undskyld … kunne ikke lade være, smilede hun og rakte en slank hånd frem. – Jeg elsker Mae West.

Daniel stirrede på hendes hånd og de røde negle, der matchede hendes læber, inden en bevægelse i brysthøjde distraherede ham. Hun havde et medarbejder-ID-kort om halsen, men på grund af hendes omfangsrige brystpart hang det frit svævende i luften og drejede sig i takt med en usynlig brise, så han ikke kunne se hendes billede eller navn.

Hun rynkede panden en anelse. – Okay, du er altså ikke Mae West-fan.

Han nikkede, men han var ikke sikker på, om det betød, at han erklærede sig enig eller uenig.

– Chloe Michaels. Hun rakte ham hånden. – Orkidespecialist og den nye pige i det botaniske paradis.

– Daniel Bradford, svarede han og gengældte håndtrykket. Måske lidt for voldsomt. Han slap hendes hånd, men så kunne han ikke finde ud af, hvor han skulle gøre af sin egen. Han stak den i lommen igen.

– Det ved jeg, smilede hun skævt.

– Du har læst bladene …

Hun trak på skuldrene. – Det er stort set umuligt at undgå sladder om dig for tiden. Men jeg kendte dig før det. Jeg har en af dine bøger derhjemme.

Luften sivede langsomt ud af hans lunger, og hans krop begyndte at slappe af. Planter og havedyrkning. Endelig en kvinde, der kunne tale om noget fornuftigt. – Hyggeligt at møde dig, sagde han og mente det.

Hun nikkede, og smilet blev bredere. – Dine kolleger fortalte, at jeg kunne finde dig her. Så jeg ville bare præsentere mig. Hun nikkede og vendte sig for at gå.

Daniel var netop begyndt at føle sig som et normalt menneske, da hun vendte ryggen til og gav ham udsyn til flere velformede kurver …

Hun så sig over skulderen, inden hun gik ud af orkideudstillingen i den modsatte ende af rummet. Daniel skyndte sig at flytte blikket opad. Hun havde forhåbentlig ikke fanget ham i at stirre på hendes mås? Han opførte sig jo som en skoledreng.

– Forresten, fortsatte hun og nikkede i hans retning. – Der er gæster klokken 11.

Han anede ikke, hvad hun mente, og det var først, da hun var gået, at han tænkte over, hvad det betød.

En kraftig banken på glasvæggen fik ham til at fare sammen. Han snurrede omkring og fik øje på sine to forfølgere, der stod mellem bregnerne med ansigterne presset mod glasset og grinede henrykte.

For pokker da.

En af dem fik øje på døren længere nede ad glasvæggen. Hendes øjne lyste op, og hun vinkede manisk med en pen og en notesblok i hænderne.

Daniel gjorde, hvad enhver fornuftig mand ville have gjort i hans situation.

Han løb.

ANDET KAPITEL

En stram nederdel og tynde hæle gjorde det ikke lettere at forlade rummet med stil, tænkte Chloe og holdt blikket rettet mod døren. Hun havde håbet, at hendes yndlingssko ville give hende den ekstra selvtillid, hun havde brug for her til morgen. Men i kombination med nederdelen kunne hun knap nok vralte frem, og det tog ulidelig lang tid at nå ud af orkidehaven og videre ind i området med agave og kaktus.

Hun stoppede op for at normalisere sin puls, da glasdøren lukkede sig bag hende. Så blinkede hun et par gange og fortsatte med at gå.

Han havde ikke genkendt hende.

Hun havde forberedt sig på at storsmile og grine over den pinlige episode fra deres fortid og undskylde sig med, at hun ikke kunne tåle alkohol. Kort og godt havde hun planlagt at være lige så sofistikeret, som hendes påklædning indbød til.

Men det havde ikke været nødvendigt.

Hun pressede hænderne mod sit bryst. Hendes hjerte summede som en kolibris vinger.

Det var vel godt, ikke? At han ikke havde forbundet den biologistuderende Chloe Michaels med orkidespecialisten Chloe Michaels. De kunne starte på en frisk. Og opføre sig som modne voksne mennesker.

Chloe krympede sig indvendigt, mens hun fortsatte med at gå.

Okay, det var ikke Daniel Bradford, der havde opført sig umodent og upassende, sidst de mødtes. Det var udelukkende hende selv. Og hun blev rød i kinderne af forlegenhed selv så mange år senere.

Men selvfølgelig huskede han hende ikke. Han havde afholdt adskillige kurser gennem årene og undervist hundredvis af forelskede studiner. Hvorfor skulle han huske en enkelt lille, grå mus, der skjulte sine kurver i store T-shirts og posebukser? Selvfølgelig gjorde han ikke det. Han huskede ikke engang hendes navn.

Eller hendes ansigt.

Men det var heller ikke så underligt. Hun så anderledes ud nu.

Askepot havde ikke haft brug for en fegudmor for at forvandle sig. Hun havde gjort det selv den sommer, hvor hun blev færdig på universitetet. Uden græskar eller festøv. Det rædselsslagne udtryk i drømmeprinsens ansigt havde været nok til at sætte hende i gang. Musen var væk. Længe leve den nye Chloe Michaels. Og hun havde kørt den nye stil i næsten et årti nu.

Bortset fra …

En lille del af hende … en hidtil uopdaget masochistisk del af hende … havde åbenbart håbet, at han ville huske hende, for skuffelsen føltes pludselig overvældende. Hun sukkede. Hun havde aldrig været fornuftig, når det gjaldt den vidunderlige Daniel Bradford. Men var der noget menneske med to X-kromosomer, der var det?

Det havde noget med de lange ben, den veltrimmede krop og de lysegrønne øjne at gøre. Og så var der noget råt over hele pakken. En fornemmelse af, at han kun lige netop havde overlevet sin seneste ekspedition i en fjern og afsidesliggende jungle. Det kunne gøre underlige ting ved en piges hoved.

Det forklarede måske hendes opførsel dengang. Men de ting, hun havde sagt nu …

Mae West? Hvad fanden tænkte hun på?

Det havde bare været så tilfredsstillende at se ham stå og savle over hende, at hun ikke kunne lade være.

Men det måtte ikke ske igen.

Chloe smilede bredt, da hun skubbede døren til vinterhaven op og gik ud i solskinnet, men hun undertrykte hurtigt smilet.

Det var ligegyldigt hvor meget mundvand, der havde samlet sig i Daniel Bradfords mund, da han så hende, for hun skulle aldrig forsøge sig med noget der igen. Og det var ligegyldigt, hvor smaskforelsket hun havde været dengang for 10 år siden, for hun ønskede aldrig at komme på kysseafstand af ham igen.

*

Daniel hang halvvejs oppe ad klatrevæggen i det lokale sportsanlæg og kiggede ned på sin vens hjelm. – Kom nu, Al, råbte han. – Er du ude af form? Du må have holdt for meget ferie.

Alan indhentede ham langt om længe. Han virkede mere alvorlig, end han plejede.

– Hvad er der med dig? spurgte han, mens han stadig klatrede. – Du klatrede op ad væggen, som om fanden var i hælene på sig. Er der ballade med en kvinde?

Daniel trak på skuldrene og skar ansigt. – På en måde.

Alan lo til ham.

– Georgia kom forbi i dag.

Alan holdt op med at le. – Hvad ville hun? Hun begyndte vel ikke at græde og kaste sig i dine arme og trygle dig om en chance til?

Daniel rystede på hovedet. – Nej, heldigvis.

Det lød måske ufølsomt, men Alan forstod ham. Han var en fyr.

Daniel flyttede greb. – Det er slut, sagde han. – Det burde sikkert aldrig være startet.

Alan trak på skuldrene. – Jeg synes nu, du havde noget ret godt kørende der. Alle fordelene og intet drama.

Det var det samme, Daniel havde tænkt, men det virkede også ufølsomt, kunne han høre nu. Men han og Georgia havde været venner. Hun arbejdede i havens frøbank, og de var stødt ind i hinanden flere gange, til venskabet udviklede sig til mere. Han havde knap nok tænkt over det.

Normalt fokuserede han mere på sit kærlighedsliv. Hvis han så en kvinde, han kunne lide, satte han efter hende. Han foretrak altid dem, der var svære at få fat på. Han kunne lide jagten i sig selv.

Men Kelly havde været syg, og Daniel havde … udover at være hunderæd for sin søsters liv … været nødt til at tage sig af to små drenge. Hans jagtinstinkt og hans energi blev opbrugt andetsteds, og det var sikkert derfor, at han ubemærket var gledet ind i et uforpligtende forhold til Georgia.

Han havde troet, at hun ønskede det samme. Et forhold uden komplikationer eller dramaer. Og helt sikkert uden vielsesringe.

Men han burde have været klogere. Hvis et forhold varede længere end seks måneder, var der altid en diamantring, der begyndte at glitre i baggrunden. Og Daniel vidste præcis, hvor dybt den glitren kunne forankre sig.

Han begyndte at klatre igen. – Men det er ikke det hele. Hun fortalte, at hun er tvunget til at opfylde den kontrakt, hun har underskrevet med radiostationen.

Alan så chokeret ud. – Hvad? Hvordan kan de tvinge hende til det? Der bliver ikke noget bryllup. Du sagde nej.

Daniel nikkede. – Det sagde jeg også, men de har tilpasset konceptet. Af en eller anden årsag føler hun, at hun bliver nødt til at genopfinde sig selv, og de har tænkt sig at følge i hælene på hende, mens hun gør det. Georgias år, kalder de det.

Alan bandede højlydt.

Men det var ikke den forlængede mediedækning, der bekymrede Daniel. Det gjorde forfærdeligt ondt på ham at vide, at hans afslag på hendes frieri havde knækket hende så meget, at hun følte, hun var nødt til at lave om på sig selv.

Han strøg en hånd gennem håret. Det var årsagen til, at han normalt var meget forsigtig med kvinder og forhold. Han ønskede hverken kærlighed eller ægteskab. Han havde været uforsigtig med hensyn til Georgia, men det skulle ikke ske igen.

Pokker tage hende for at have fremstået så selvsikker og fornuftig, når hun i virkeligheden var dybt sårbar indeni. Og pokker tage ham, at han havde været så optaget af andre ting, at han ikke havde fornemmet det.

– Men se på den positive side, fortsatte Alan, mens han halede ind på Daniel. – De fleste mænd, jeg kender, ville give deres højre arm for at være i din position. Kvinderne kaster sig for dine fødder.

Daniel rynkede panden, mens han flyttede højre fod og hånd en tak længere op. Han havde ikke lyst til at vade i kvinder. Det var det, der var problemet.

Han kunne lide at møde kvinder under jævnbyrdige forhold, spille spillet og more sig, så længe det varede. Og så give slip igen.

– Så er de mænd, du kender, idioter, råbte han tilbage til Alan. – Der er kvinder, der er interesserede, og så er der dem, der er desperate og klæbende. Jeg ved, hvilken type jeg foretrækker.

Han satte farten op og koncentrerede sig om den fysiske udfordring, men efter et stykke tid begyndte andre billeder at presse sig på i hans hoved. Pink sko. En stram, sort nederdel. Solen der skinnede i blond, bølget hår. Røde læber, der sendte ham et tørt og sexet smil, mens de drillede ham.

De ansatte begyndte at røre på sig nede på jorden, og det gik op for Daniel, at han var løbet tør for væg, mens han tænkte på Chloe Michaels. Han havde tænkt en del på den dag i drivhuset, selv om han knap nok havde set hende siden. Hun havde det med at forsvinde, når han dukkede op et sted.

Han lagde nakken tilbage og så op i loftet. Det var alt for tæt på. Han havde brug for mindst 150 meter til, for at få al den rastløse energi ud af kroppen.

– Kvinder er det sidste, jeg gider tænke på for tiden, fortalte han Alan. – Det er væggen her, der er problemet. Jeg har klatret den så mange gange, at den er blevet for nem.

Alan nøjedes med at fnyse.

Daniel kiggede op i loftet en sidste gang, inden han rappellede ned ad væggen. Alan fulgte efter i samme tempo. – Jeg har brug for nogle rigtige klipper. Et rigtigt bjerg, tilføjede Daniel. – Det er det hele.

20 minutter senere satte Alan en fadøl foran Daniel i baren på The Railway Pub, der lå tæt på Kew Gardens. – Du savner det, ikke? spurgte hans ven. – At være ude i felten.

Daniel stirrede ned i skummet, der dækkede toppen af hans glas. – Ja, svarede han. Og det var ikke kun klipperne, han savnede. Han savnede at mærke regnen mod sit ansigt og vinden i sit hår. Følelsen af at være helt og aldeles fri.

– Jeg er glad for, at du fortalte mig om jobbet, svarede han. – Men det er kun et barselsvikariat. Jeg bliver, til din chef vender tilbage. Til den tid er Kelly også helt rask.

Han havde foreslået sin søster, at hun flyttede ind i hans hjem i Chiswick efter bruddet med hendes mand. Daniel havde været glad for at have en til at holde øje med huset, mens han var udenlands. Før Madagaskar havde han arbejdet flere steder i det sydøstlige Asien. Primært med indsamling af frø, med at hjælpe universiteter og botaniske haver til at opbygge deres egne frøbanker og med at lede efter planter, der endnu ikke var blevet navngivet eller katalogiseret.

Men så var Kelly blevet syg, og han var rejst hjem. Han var flyttet ind i huset igen, og Kelly havde aldrig klaret sig gennem operationen og kemoterapien uden hans hjælp.

Stillingen som chef for afdelingen for tropiske planter var dukket op kort tid efter hans hjemkomst, og han var sprunget til med det samme. Det var den perfekte løsning, mens han boede i London, men det stod mere og mere klart for ham, at det ikke var noget, han ønskede at fortsætte med.

– Der er gået over et år, svarede Alan. – Og jeg synes, Kelly ser ud til at have det fint.

Alan så meget uskyldig ud, men der var et glimt i hans øjne, som Daniel ikke brød sig om. Og han var på vagt med det samme. Hvor meget han end holdt af sin gamle collegekammerat, så vidste han, hvordan Alan behandlede kvinder. – Du skal ikke så meget som tænke på min søster på den måde, advarede han. – Hun er forbudt område.

Alan holdt hænderne op. – Rolig, mester.

Daniel slappede af igen. – Undskyld, mumlede han og var klar over, at hans reaktion var overdrevet. – Hun har bare været igennem meget på det seneste, og hun har ikke brug for flere komplikationer.

– Mange tak, mumlede Alan en smule fornærmet. – Det er rart at blive refereret til som en komplikation.

Daniel trak på smilebåndet. – Du ved, hvad jeg mener.

Alan tømte en pæn del af sin fadøl og satte glasset fra sig på bardisken. – Du har vist brug for at komme tilbage til vildmarken snart.

Daniel svarede ikke. – Han vidste, hvad han havde brug for, men Kelly var stadig træt, og han var nødt til at blive i mindst seks måneder til.

– Jeg skal nok vende tilbage, svarede han. – Når jeg kan. Desuden skriver jeg på min anden bog.

Hans ven fnøs igen. – Du kan skrive, når du bliver gammel og grå. I mellemtiden bør du lave andet end at klatre i klipper. Hvad med jagt? En af min fars gamle venner har inviteret os til sit slot i Skotland. Jeg kan skaffe dig en invitation.

Daniel rystede på hovedet. Fanget i et gammelt slot med en flok forretningsmænd fra storbyen i en hel weekend? Så ville han hellere skyde sig selv. – Ikke lige mig, erklærede han bestemt.

– Sludder, svarede Alan. – Der er en jæger gemt i os alle sammen. I en eller anden form. Se bare på dig selv. Du er altid på jagt efter den der plante, som ingen anden har opdaget endnu. Alan tømte sit glas og slog ud med hånden. – Mænd som os har brug for at jage.

Daniel skævede til ham. – Og hvornår går du så på jagt?

Alan blinkede. – Jeg fisker, svarede han alvorligt. – Men jeg mener bare, at det må drive dig til vanvid at gå rundt i det der drivhus, hvor planterne står i lige linjer med små skilte foran.

Det gjorde det også. Men han havde aldrig været typen, der lod sig skræmme af udfordringer. – Du skal ikke bekymre dig, svarede han og tømte sin øl. – Jeg gider ikke vade rundt på den skotske hede, men jeg skal nok finde på noget, så jeg ikke bliver skør. Der er mange måder at jage på. Det har planterne lært mig.

– Skide kødædere, knurrede Alan og bestilte to fadøl til. Han var ikke en fan. Han fortrak træer. Helst palmer. Men så rettede han sig op med opspærrede øjne og blikket rettet mod døren, mens han slog Daniel på skulderen. – Hold da kæft.

Daniel fulgte hans blik. Hold da kæft var en passende bemærkning.

Chloe Michaels var netop dukket op på pubben med en af de andre kvinder fra deres arbejde … Emma, der havde viet sit liv til bambus.

Chloe var nøjagtig lige så sexet i sit hverdagstøj som i sit arbejdstøj. De smalle, sorte jeans understregede hendes veldrejede krop, og de korte snørestøvler fik Daniel til at tænke på korsetter og frækt undertøj. Hun havde desuden en langærmet, grå T-shirt på og en kort læderjakke udenpå.

Læder. En sitren begyndte dybt inde i ham, og han vidste, at han havde brugt tid nok på at tilpasse sig omstændighederne. Han betragtede Chloe Michaels, mens hun så sig om efter en siddeplads. Alan havde ret. Det lå dybt forankret i Y-kromosomet.

Han ville på jagt.

*

Chloes hjerte slog et slag over, da hun gik ind gennem døren til The Railways. Pokkers. Hun burde have vidst, at det var en dum ide at vælge et sted så tæt på den botaniske have. For der … mindre end fem meter fra hende … sad Daniel Bradford. Eller Dødlækre Daniel, som medierne havde døbt ham. Og han så lige så vidunderlig ud, som tilnavnet antydede.

Niks, sagde hun bestemt til sig selv. Den forelskelse er overstået for længst. For over 10 år siden. Men hun måtte alligevel lægge afstand til ham, for en sikkerheds skyld. Hun skulle lige til at foreslå Emma, at de valgte vinbaren lidt længere nede ad gaden, men Daniel vendte sig om i samme øjeblik.

Deres blikke mødtes, og den ild, der brændte i hans øjne, fik hendes indre organer til at kortslutte et øjeblik.

Og det gjorde hende vred.

Hans timing var fandeme fantastisk. Hvis han bare havde set på hende på den måde for 10 år siden, var hun ikke havnet i det her rod. Hun var måske havnet i noget andet rod, men det havde været knap så ydmygende.

– Hej Daniel! Nu vinkede Emma og gik over til ham. Super. Heldigvis var han sammen med en anden fyr. En flot, lyshåret fyr. Så Chloe fokuserede på ham og smilede. Hun fik et bredt smil retur, inden hun var nødt til at give Daniel sin opmærksomhed.

– Men goddag, Indiana.

Hendes smil til vennen havde fået Daniel til at ligne en tordensky, og nu sendte hans blik et lyn lige ind mellem hendes øjenbryn.

Hun lod Emma om at savle over Daniel, mens hun vendte sin opmærksomhed mod vennen igen. – Hvem er din ven? spurgte hun og var en smule skuffet over, at mandens anerkendende blik ikke have nær den samme effekt på hende som Daniels, selv om han var mindst lige så flot.

– Kender I hinanden? spurgte den lyshårede mand skeptisk. – Hvorfor har du ikke introduceret os før? Han rakte hånden frem. – Alan Harrison, sagde han og lukkede sin hånd om Chloes, inden han vendte sig mod Daniel. – Og du skal forestille at være min ven.

– Du er lige vendt hjem fra Grækenland, mumlede Daniel. – Hun startede, mens du var væk.

Chloe forsøgte at trække sin hånd til sig, men Alan var ikke klar til at slippe den. Hun smilede køligt. – Jeg er ny i den botaniske have.

Alan spærrede øjnene op. – Du er en plantenørd som os andre? Det havde jeg aldrig gættet. Han så op og ned ad hende. – Det havde jeg virkelig aldrig gættet.

Chloe fremtvang et smil og nikkede i retning af Daniel. – Har du ikke hørt, at takket være din ven her er planter det mest sexede, man kan beskæftige sig med for tiden.

– Helt sikkert, sukkede Emma og stirrede fjoget på Daniel.

Chloe bed tænderne sammen for ikke at grine. Daniels ansigtsudtryk blev om muligt endnu mere dystert, og der var et anstrøg af panik i hans øjne, som den dag, hvor hun havde grebet ham i at flygte fra pensionistklubben.

Men nu flyttede han øjnene til Chloe, og de blev varme og intense, og det var hendes tur til at mærke panikken.

Han måtte ikke se på hende på den måde.

– Hvad kan vi byde damerne? spurgte Alan.

Chloe forsøgte at få formuleret, at hun og Emma havde tænkt sig at finde et bord i et roligt hjørne og snakke om bambus, men hun var ikke hurtig nok.

– Gin og tonic, svarede Emma højt.

Chloe havde ikke noget valg. Det ville virke meget uhøfligt, hvis hun afslog. Hun dummede sig ved at se Daniel i øjnene, mens hun mumlede: – Et glas hvidvin ville være skønt. En prikkende fornemmelse begyndte at brede sig fra hendes knæ og op gennem kroppen, og hendes knogler blev til en underlig ukontrollerbar masse, der truede med at styrte sammen når som helst.

Heldigvis rejste en gruppe mennesker sig fra et bord i nærheden, og Alan nikkede derover. – Skal vi sætte os. Han gik derover og holdt en stol ud for Emma. Chloe besluttede at kunne lide ham alene af den grund.

Chloe satte sig ved siden af Emma ved det rektangulære bord, og Alan var hurtig til at sætte sig overfor hende. Det gav ikke Daniel andet valg end at sætte sig overfor Emma, der overøsede ham med spørgsmål om en nyligt opdaget tropisk bambusart, mens Alan underholdt Chloe med fortællinger fra hans tur til Korfu. Det passede Chloe storartet, at hun kunne læne sig tilbage i sædet og nyde sin hvidvin, mens hun lod de andre om snakken. Hun skævede et par gange til Daniel, der lod til at være glad for at besvare Emmas spørgsmål, men han reagerede ikke på hendes smil eller hendes nulren med hårlokkerne. Hver gang, hun lænede sig frem, lænede Daniel sig tilbage, og Chloes morskab på Daniels bekostning aftog.

Hun vidste, at den lidt ældre kvinde var ulykkelig single, og hun vidste, hvordan det var at ville for meget.

At ville ham så meget, at ens snak og kropsprog gik i selvsving, uden man selv lagde mærke til det. Chloe ønskede ikke, at Emma skulle gå hjem og se sig i spejlet og føle sig som en utilstrækkelig idiot, der var blevet afvist efter at have spillet op til Daniel hele aftenen. For hun vidste, hvordan det føltes.

Hun lagde sin hånd på Emmas arm. – Sagde du ikke, at du var nødt til at gå ved halvsyvtiden? spurgte hun. – Det er den næsten nu.

Emma stoppede midt i en ordstrøm og så på sit ur. – Åh, jo. Det havde jeg glemt. Hun tvang sine øjne væk fra Daniel og sukkede. – Jeg må høre om Mount Kinabalu en anden gang, forsøgte hun håbefuldt, men der var ingen respons.

Chloe rejste sig. – Kom, sagde hun til Emma og kiggede ud på perronen gennem vinduet. – Det næste tog kommer om et par minutter. Jeg venter sammen med dig.

– Du kan ikke gå allerede, udbrød Alan og satte et par fulde glas på bordet. – Jeg har lige købt endnu et glas til dig.

Det var ikke engang gået op for Chloe, at han havde forladt bordet.

Emma så fra Chloe til Alan, og et lille smil bredte sig om hendes mund. Chloe begyndte langsomt at ryste på hovedet. Nej, hun var ikke interesseret i Alan, og hun havde ikke brug for, at Emma forsøgte at parre dem sammen. Desværre havde Emma mere forstand på bambus end på kropssignaler.

– Nej, bliv du endelig, svarede kollegaen og sendte Alan et stort smil.

– Der er ingen grund til, at du går glip af noget på grund af mig.

– Øh … Chloe kom ikke meget længere med den sætning, for Emma havde allerede taget sin taske og sin frakke og var på vej hen mod døren.

Alan skubbede vinglasset hen til Chloe og råbte efter Emma: – Endnu et aftenkursus? Hvad er det denne gang?

Emma vendte sig midt i rummet. Chloe kunne kun se halvdelen af hende på grund af de mange mennesker. – Poledancing, råbte kollegaen muntert tilbage, og der blev pludselig meget stille på pubben. Udover de hostende lyde fra Alan, der havde fået sin øl galt i halsen.

TREDJE KAPITEL

Chloe så på Daniel, og de brød begge to sammen af grin. Men latteren døde hurtigt ud, da Alan flyttede sig halvvejs rundt om bordet og satte sig ved siden af Chloe. Han lagde en muskuløs arm om hendes ryglæn. – Skal du ikke holde hende med selskab? spurgte han muntert.

Chloe måtte beundre hans ego, der var fuldstændig uberørt af, at han havde hostet øl ud gennem næsen få sekunder tidligere. Hun rystede på hovedet og skubbede sin stol lidt længere væk, mens hun lod, som om hun forsøgte at nå sin taske på gulvet.

– Du er måske allerede prof? smilede han bredt.

Nu var det Daniels tur til at få øl galt i halsen.

Lidt for smart, tænkte Chloe, mens hun sendte Alan et skævt smil. Det gjorde ikke noget. Hun kunne håndtere ham. – Det kunne du lide at vide, nøjedes hun med at svare. Der var ingen grund til at fortælle ham, at de eneste stænger, hun arbejdede med, var de små grønne stænger, hun brugte til at støtte sine orkideer.

Men hun havde ikke lyst til at blive hængende længere. Hun satte begge hænder i bordet og så på mændene efter tur. – Tak for drinken, de herrer, men nu må jeg videre.

– Er det nødvendigt? protesterede Alan og rejste sig halvt fra sin stol, mens han sendte hende noget, der sikkert skulle forestille hans mest charmerende smil. Chloe så på Daniel. Endnu en gang begyndte hendes blod at hamre gennem årerne som bongotrommer.

Jep. Hun måtte helt sikkert gå. Mens hun stadig kunne finde ud af at sætte den ene fod foran den anden.

Men så skete en række ting umiddelbart efter hinanden, og hun nåede aldrig at sige farvel. Alans mobil ringede, og han sprang op og hev den op af lommen på sine sorte jeans. Daniel troede, at han rakte ud efter Chloe, så han rejste sig også i vrede og skubbede til bordet på vejen. Chloes vin landede i hendes skød, og glasset faldt på gulvet og smadrede.

Det fik Chloe til også at springe på benene, mens vinen løb ned ad hendes T-shirt og bukser. Selv hendes støvler var våde. Hun ville komme til at lugte som et gammelt værtshus hele vejen hjem. Lækkert.

Endnu en gang var der blevet stille på pubben. Hun skubbede sig forbi Alan, der meget galant stadig snakkede i telefon, og hun sendte Daniel et desperat blik, inden hun gik hen mod hoveddøren.

Hun kunne se på de omkringståendes blikke, at hun blev forfulgt. Hun vidste ikke, hvad der ville være værst. At hun vendte sig og så, at det var Alan, eller at hun vendte sig og så, at det var Daniel. Så hun lod være med at vende sig, men banede sig vej gennem mængden og ud ad hoveddøren.

Udenfor tog hun en dyb indånding af den friske, kolde luft, inden hun gik ned ad gaden. Hun boede alligevel indenfor gåafstand, og forhåbentlig kunne hendes tøj tørre lidt på vejen.

Desværre gik det hurtigt op for hende, at hun ikke var den eneste, der skyndte sig ned ad vejen. Hendes forfølger var der stadig, og vedkommende halede ind på hende, til det føltes, som om hun blev åndet i nakken. Hun standsede brat op og snurrede omkring på stedet. – Hvad?

Hun stirrede ind i et bredt bryst, der hævede og sænkede sig hurtigt. Hun havde åbenbart gået hurtigere, end hun troede. Han sagde ikke noget, så hun lagde nakken tilbage og konstaterede, at det var Daniel Bradford, der kiggede ned på hende.

Han havde en stak servietter i hånden. – Du har vin på jakken, mumlede han.

– Åh.

Langsomt og uden at sige noget løftede han hånden med servietterne og tørrede dråber af hendes venstre jakkeærme. Da han tog hendes hånd for at tørre hendes håndled, holdt hun op med at trække vejret. At dømme efter stilheden omkring dem gjaldt det samme for ham. Nøjagtig samtidig holdt de begge op med at kigge på håndleddet og kiggede på hinanden.

Kom nu, sagde en djævelsk stemme inde i hende. Kast dig over ham igen. Måske virker det denne gang.

Nej. Hun havde set, hvordan han så på Emma, mens hun lagde an på ham. Hvordan kunne hun overhovedet overveje at dumme sig igen?

Hun trak hånden til sig og var tæt på at gispe højt, da hans fingre strøg hendes håndflade, inden hun trådte tilbage.

– Tak. Hun foldede armene over brystet. – Det er min yndlingsjakke.

Daniel trådte et skridt frem. – Med hensyn til Alan …

Hun løftede en hånd for at stoppe ham. – Det er okay. Jeg er vant til at passe på mig selv. Det gør ikke noget.

– Da du stak af …

Hun rystede på hovedet. – Jeg havde bare ikke lyst til at have publikum længere. Vi skabte så meget opmærksomhed ved det bord, at det undrer mig, at de ikke begyndte at sælge billetter.

Og så saboterede Daniel Bradford ethvert forsøg på at trække sig tilbage med sofistikeret værdighed ved at smile varmt med sine lysegrønne øjne og spørge, om hun kunne tænke sig en is.

Chloe lod sine arme falde ned langs siden. – Ved du hvad? svarede hun. – Det kunne jeg faktisk.

– Kom. Han førte hende hen til et lille supermarked i nærheden og gik direkte hen til en fryser med is. Han åbnede låget. – Tag, hvad du vil have.

Hun valgte en is med karamel og chokoladeovertræk. Daniel tog noget mere enkelt og betalte. De tog papirerne af og gik ud af supermarkedet. Ingen af dem sagde noget, da de spadserede ned ad vejen, og man kunne kun høre lyden af chokolade, der knækkede, og is, der blev slubret.

– Tak, sagde hun, da de nåede ned for enden af den lille butiksarkade og stoppede ved et gammelt hestetrug, der nu var fyldt med påskeliljer.

– For isen og for aftørringen.

Han trak på smilebåndet. – Det var så lidt.

Han stirrede på hendes læber igen. Chloes hjerte begyndte at banke hurtigere, men Daniel løftede en finger og pegede på sin egen mund, ikke hendes. – Du har noget siddende …

Hun stak tungen ud og fangede en undvegen dråbe karamel, der havde sat sig på hendes underlæbe. Daniel fulgte bevægelsen, mens han lænede sig en anelse frem.

Løb.

Tænk ikke over det, bare løb.

Så rømmede han sig og stirrede intenst på hende. – Jeg ved, at det her er den omvendte rækkefølge, eftersom vi har lige har spist noget, der kan betragtes som dessert …

Hun slikkede sine læber igen, men mere af nervøsitet, end på grund af bortløben karamel.

– Men skal vi ikke fuldende oplevelsen ved at spise en forret og en hovedret et andet sted? Han smilede igen, og Chloe fik mistanke om, at karamellen var nået ned til hendes knæ.

Åh, hvor var det fristende …

Det var det her, hun havde fantaseret om i en alder af 19 år. Daniel Bradford, der så indgående på hende og spurgte med en dyb og rolig stemme, om de kunne gå et sted hen og være alene sammen.

Hun rystede på hovedet, og bevægelsen hjalp ordene på vej. – Jeg er ikke sikker på, at det er en god ide. Vi er kolleger … Folk vil snakke. Og jeg vil gerne klare mig på Kew på grund af min indsats, og ikke fordi folk tror, at jeg går i seng med deres chef.

Hans smil blev endnu bredere. – Vi har ingen politik mod det. Og vi kan jo holde det hemmeligt.

Hun rystede på hovedet igen. – Det er umuligt med den opmærksomhed, der er omkring dig nu.

Han nikkede og bed irriteret tænderne sammen. – Det forstår jeg godt. Mit liv er et lidt af et cirkus for tiden. Men måske senere, når der er kommet ro på tingene?

Hvor styrken kom fra, vidste hun ikke, men hun rystede på hovedet, så krøllerne dansede om hendes skuldre. – Beklager, Indiana. Men tak … Det var sødt af dig at spørge.

Og så vendte hun sig og gik, mens han stod på fortovet og stirrede efter hende.

Det burde føles som en sejr.

*

Daniel vandrede fra drivhuset til udstillingen på rekordtid den efterfølgende morgen. Han var ikke i godt humør. Men der skulle ankomme et graviolatræ fra den botaniske have i St. Lucia, og Daniel ville se eksemplaret med sine egne øjne.

Alan stod midt i udstillingen og superviserede to biologistuderende, der flyttede et træ med voksagtige blade og store frugter fra en trolley og ned på gulvet.

– Er du okay? spurgte han.

Daniel sendte ham et træt blik. – Ja.

Det var tredje gang denne morgen, at han blev stillet det spørgsmål. Hvorfor? Det var underligt.

Alan gav de studerende et par afsluttende instrukser, inden han sendte dem væk. Da de var gået, og dørene havde lukket sig bag dem, vendte han sig mod sin chef.

– Der er noget, du bliver nødt til at se. Han sendte Daniel et kryptisk blik og trak sin smartphone op af baglommen. Han trykkede på et par knapper, inden han drejede telefonen, så Daniel kunne se skærmen. Daniel bandede højlydt og snappede telefonen ud af Alans hånd. Men det blev overskriften på netartiklen ikke bedre af.

Er valentinsmanden endelig blevet indfanget? Nedenunder var der et billede af Chloe og ham selv. Det var taget aftenen før, selv om han ikke havde lagt mærke til nogen med mobil eller kamera. Billedet havde foreviget det øjeblik, hvor han lige havde tørret vinen af Chloes jakke, og han holdt stadig om hendes håndled. Han lænede sig lidt frem mod hende. Hun havde åbnet munden, og de så hinanden dybt i øjnene. Det så ud, som om de var sekunder fra at kysse.

Daniel lukkede øjnene og rakte telefonen tilbage til sin ven, inden han åbnede dem igen.

– Det er ikke, hvad det ser ud til, knurrede han.

Alan trak på skuldrene. – Så … hvad sker der med frøken hotpants?

– Hvem, spurgte Daniel oprigtig forvirret.

– Det kalder de studerende vores orkideekspert. Han slog ud med hænderne. – Det er ikke, fordi jeg ikke nyder synet, men de sko og de nederdele er ikke særlig praktiske i et job som vores. Han lænede sig frem og sænkede stemmen. – Så passer navnet? Hotpants?

– Ikke også dig! Daniel vendte sig og skubbede døren op. – Jeg tror, den officielle frase er: ingen kommentarer, knurrede han, inden han smækkede døren i efter sig.

Frøken hotpants.

Ja, det fandt han ikke ud af foreløbig. Han havde knap nok rørt hende, så han var meget langt fra at være på fornavn med hendes undertøj.

Og tanken om hendes undertøj gjorde det meget svært at slappe af.

Han ville blive ved med at svare: ingen kommentarer, hvis andre spurgte ham ud om Chloe, for han havde ikke i sinde at fortælle nogen, at han havde inviteret hende ud, og hun havde afslået. Det var for ydmygende.

Lige så ydmygende, som det du gjorde mod Georgia?

Nej. Det var ikke det samme. Georgia havde friet over æteren. Det var ikke hans fejl. Han havde spurgt Chloe helt privat om en middag. Bare de to. Det havde han i hvert fald troet.

Alligevel … hvis det, han følte, kun var en snert af den ydmygelse, Georgia havde oplevet på valentinsdagen, så var der ikke noget at sige til, at det havde taget hende en måned at opsøge ham. Det måtte have været et helvede.

Åh, for pokker, Georgia.

Han var ret sikker på, at hun ikke havde set det her endnu, og når hun så det, ville hun slå ham ihjel. Han kunne se på hendes ansigtsudtryk dagen før, at hun stadig var sårbar, selv om de var enige om, at det var bedst at afslutte forholdet.

For Georgia måtte det se ud, som om han var gået direkte fra mødet med hende og ud for at finde den første og bedste sild. Og Georgia havde altid haft det svært med kvinder som Chloe.

Åh, for pokker, Chloe.

Han åbnede døren til drivhuset og trådte ud i den friske luft. Der var kun en ting at gøre. Han måtte snakke med dem begge to, inden de hørte om billedet fra andre.

*

Morgenen havde været hektisk, og Chloe besluttede sig for at spise sin frokost på en bænk udenfor. Selv om det stadig var så koldt, at hun måtte have jakke på, var det en smuk martsdag, og hun var fast besluttet på at få så meget sol som muligt.

Hun havde ønsket at arbejde i Kew Gardens, siden hun var i praktik der. Efter hendes mening var dét det mest vidunderlige sted i verden. Og hvem havde lyst til at gemme sig på et kontor eller i et personalekøkken, når der var flere tusinde kvadratmeter have til rådighed?

Hun fandt en tom bænk, lidt på afstand af hovedstien. Hun gik derhen og satte sig, men ænsede knap nok de smukke og farverige omgivelser. Hendes tanker var optaget af begivenhederne aftenen før.

Halvdelen af hende var i vildt oprør over, at hun havde afvist Daniel, mens den anden halvdel var stolt over sin fornuftige og forsvarlige handling. Hun lod de to dele kæmpe om overtaget, idet hun lukkede øjnene og lagde nakken lidt tilbage for at nyde solens stråler på sit ansigt.

Hun var ikke sikker på, hvor længe hun havde siddet sådan, da en gren knækkede i nærheden og fik hende til at åbne øjnene. Indiana Jones var på vej gennem junglen.

Hun lagde låget på sin salat og så ham i øjnene. Det var den slags, den nye Chloe gjorde. Hun var ikke bange for noget som helst.

Alligevel kunne hun mærke, at den gamle Chloe … den grå mus … krympede sig og søgte dækning.

Nej, tænke hun. Den triste, nørdede pige er død. Og et langt stærkere menneske har rejst sig af asken. Hun tvang spøgelset fra fortiden væk. For det var ikke andet. Et minde. Et ekko.

– Jeg går ikke ud fra, at du kommer for at byde mig på is igen?

Han rystede på hovedet og rakte hende sammenbidt sin smartphone.

– Beklager, svarede han. Det her er knapt så hyggeligt.

Chloe scrollede langsomt gennem hele artiklen. Hun læste alle ordene, men det var billedet, der påvirkede hende mest. Daniel lænede sig ind mod hende, og hun så op på ham med opspærrede øjne og halvåben mund … afventende.

Hun rakte ham telefonen uden at sige noget. Men hendes ansigt afslørede åbenbart hendes følelser, for han sagde: – Du har god grund til at være oprørt.

Det var ikke det. Hun havde ikke noget imod, at folk troede, hun havde et forhold til Daniel Bradford. Det kunne måske gøre hendes arbejde på Kew lidt mere kompliceret, men ikke meget. Nej, det var fotografiet, der bekymrede hende.

– Hvor mange mennesker har set det? spurgte hun og fokuserede på det gregorianske orangeri, der fungerede som havens café.

– Det er ikke til at vide, men vi må gå ud fra, at det er alle.

Chloe nikkede. Okay. Hun kunne klare det her. Folk så måske billedet, men de ville ikke forstå, hvad det betød.

Hun så op på ham og smilede, mens hun rykkede sig lidt, så der blev plads til ham på bænken. Han blinkede forvirret, men satte sig.

Han havde sikkert forventet en scene. Mange kvinder lavede scener, men heldigvis for ham havde den nye Chloe droppet den slags. Hun ville hellere fremstå upåvirket, frisk og fuld af selvtillid.

– Så … hvad skal vi gøre? spurgte hun og lænede sig afslappet tilbage.

Han så indgående på hende et øjeblik. – Det er op til dig. Jeg kan kontakte bladet og komme med en udtalelse …

Chloe tænkte over det et øjeblik. – Nej. Jeg tror ikke, det er det værd.

Desværre var det gamle mundheld sandt. Billeder sagde mere end ord. Billedet af hende og Daniel talte sit eget utvetydige sprog. Og enhver benægtelse ville falde til jorden eller få modsat effekt.

– Er du sikker? Intensiteten i hans blik blev mildere. Chloe nikkede. Hun ønskede ikke hans bekymring. Hun ønskede ikke at se mere til den varme, omsorgsfulde side af Daniel Bradford. Tingene var svære nok, som de var.

Hun rejste sig og gik lidt væk, inden hun vendte sig mod ham igen.

– Folk vil tro, hvad de tror, uanset hvad vi siger.

Daniel så dyster ud. – Vi kan vel ikke bare ignorere det.

– Vi får ikke noget ud af at protestere og gå i angrebsposition.

Han så på hende, som om hun talte et fremmed sprog.

Hun smilede, gik tilbage til ham og tog telefonen ud af hans hånd. Hun viste ham billedet. – Det er ikke, fordi vi tungekysser, lo hun og ignorerede det gys, der gik igennem hende ved tanken. – Det er uskyldigt nok. Jeg synes, vi skal ignorere det og lade som ingenting.

– Ingen kommentarer?

– Ingen kommentarer, smilede hun.

Daniel rejste sig. – Så du synes, vi bare skal tage tingene, som de kommer?

Hun nikkede igen. Hun var god til at ignorere ting.

Daniel rystede på hovedet og så tænksom ud.

– Du har ikke givet interview siden valentinsdagen, vel? spurgte hun.

– Nej, sukkede han og fortsatte: – Du har sikkert ret. Det vil kun skabe mere opmærksomhed, hvis vi begynder at udtale os benægtende.

Chloe satte sig på bænken igen og tog låget af sin salat. – Fint. Så er det på plads.

Daniel stirrede på hende med rynket panden. Han så ud til at ville sige noget, men endte med at mumle: – Jeg må hellere give Alan hans telefon tilbage.

Hun smilede og vinkede med sin gaffel, inden hun proppede en cherrytomat i munden. – Hvis Alan er lige så afhængig af sin telefon, som jeg er, må du hellere skynde dig, inden han får tasteabstinenser.

Daniel smilede tørt og så på telefonen, som om han ikke helt fattede, hvor forførende det lille stykke teknologi kunne være. – Jeg sætter pris på din forståelse angående det her, sagde han og lagde telefonen i lommen.

– Tænk ikke over det, svarede hun og lød næsten normal, selv om hun var overbevist om, at tomaten havde sat sig fast i hendes spiserør.

– Jeg vil gerne takke dig ordentligt, fortsatte Daniel med et uimodståeligt glimt i øjet. – Hvad med middag?

Chloe blinkede langsomt og slikkede sig om munden. – Jeg troede, vi fik det her på plads i går, svarede hun og jagtede et stykke gulerod rundt i bakken med sin gaffel.

Da hun så op, betragtede Daniel hende stadig, og hun måtte tage sig sammen for ikke at smide salaten til side og sætte tænderne i ham i stedet.

– Man har jo lov til at prøve, svarede han, inden han nikkede kort og gik tilbage til drivhuset.

Da han var udenfor hørevidde, overgav Chloe sig til det hosteanfald, der havde været under optræk i fem minutter. Og tomaten fandt langt om længe vej ned til mavesækken.

Hun satte salaten fra sig på bænken og lænede sig frem med albuerne på knæene og hovedet i hænderne. Hun havde ikke lyst til at gå tilbage til at være den pige, hun havde været, da Daniel mødte hende første gang. Den Chloe havde været en sød pige. Klassens læsehest, der udmærkede sig på alle områder. Hun havde været ligeglad med mode, og hun havde kun overfladiske erfaringer med det modsatte køn. For den Chloe havde været vant til, at alt gik nemt og godt for hende, uden hun behøvede at anstrenge sig for det.

Og så var Daniel Bradford dukket op og havde vist hende, præcis hvad det var, hun manglede.

Hun havde ikke anet, at hun ikke var særlig god til at være en pige, før han dukkede op. Og det var ret vigtigt, når man nu var en.

For en pige, der aldrig havde fejlet på noget område, var det et chok at opdage, at hun var fuldstændig blank, når det kom til forholdet mellem mænd og kvinder. Det var jo det, den voksne verden handlede om. Og den dygtige, men nørdede Chloe var sat helt af.

Det kunne hun ikke acceptere.

Hendes forældre havde opdraget deres eneste barn til at stræbe efter at være den bedste inden for alt, hun kastede sig ud i. Så hvordan kunne hun fejle på et område, der var så basalt. Noget, der burde komme helt naturligt?

Hun trak vejret dybt og rettede sig op. Det var ligegyldigt nu. Hun havde fikset det. Hun var ikke en pige længere, men en kvinde, og det var den nye Chloe Michaels god til. Så hvorfor spekulere mere på det?

Der var ingen grund til at dvæle mere ved fortiden, når hun havde et problem i nutiden, som hun måtte fikse.

Desværre var roden til problemet den samme: Daniel.

Hvad skulle hun gøre ved ham og ved den dumme artikel?

Ignorer det, fortalte hun sig selv. Ignorer artiklen, og ignorer den følelse, Indiana får frem i din krop. Og vigtigst af alt: ignorer det forbandede billede.

Et køligt vindpust fik Chloe til at trække jakken sammen om sig og lægge armene om sin krop.

Ja, hun måtte ignorere, at hun, trods de blonde krøller og den røde læbestift, ikke havde genkendt sig selv på billedet. Ikke den version, hun var i dag i hvert fald.

For på billedet var det ikke den nye og selvsikre Chloe, der stirrede op på Daniel med store øjne og åben mund. Det var den lille, grå mus.

FJERDE KAPITEL

Daniel fik et glimt af stærke farver ud af øjenkrogen, mens han strøg en pensel med pollen over en plante, som han forsøgte at bestøve. Hans øjne søgte instinktivt farverne.

Det viste sig at være en plasticpose, som en af de studerende kom bærende på. Det var ikke en pink sko, en smaragdfarvet bluse eller et par rubinrøde læber.

Han rettede sig op og strøg en hånd gennem håret.

Var han ved at blive vanvittig?

Nu kunne han ikke engang se farver længere uden at tænke på Chloe. Han reagerede også på alle dufte, der mindede om hendes parfume, hvilket var en belastende vane i et drivhus fyldt med eksotiske blomster. Han kunne ikke lade være.

Endnu et glimt af lyserødt dukkede op i periferien, og han drejede hovedet og bandede for sig selv.

Denne gang var det Chloe, der stak hovedet ind ad døren for at spørge et par af de studerende om noget. Hun havde en trøje på, der strammede alle de rigtige steder. Hendes smil til de to unge mænd var charmerende og ligepå. Ligesom når hun smilede til ham. Der var ingen forskel.

Ingen forskel overhovedet.

Det drev ham til vanvid.

Han havde prøvet alt. Alle kort, han havde i ærmet. Al charme … Alle replikker … Hun var fuldstændig uberørt af det.

Han bøjede hovedet og koncentrerede sig om sin Nepenthes hamata. De fleste tænkte på planter som smukke, men det her eksemplar så mere skræmmende ud. Han syntes, den var smuk, men med de sorte fimrehår langs åbningen så den ud til at høre mere hjemme i en gyserfilm end i en brudebuket.

Han forsøgte at pode den med en lilla slægtning. Hvis det lykkedes, ville det resultere i en plante, der kunne give Freddy Krueger mareridt.

Han så op igen, men erkendte, at han ubevidst ledte efter den lyserøde farve, så han tvang sin opmærksomhed tilbage til planten.

Ikke hende. Planten her ville ikke påvirke hende. Intet lod til at påvirke hende, og han både beundrede og hadede den egenskab. Chloe Michaels var en helt unik skabning inden for kvindeverdenen.