ROBYN GRADY

Den frygtløse ener

Oversat af Kirsten Heilmann

MINISERIE: STÆRKE BÅND

FØRSTE KAPITEL

I samme øjeblik Alex Wolfes bil slap vejbanen, vidste han, at situationen var alvorlig. Som i alvorligt skadet eller måske endda vær parat til at møde din skaber.

Han havde nærmet sig forhindringen efter det lige stykke på Melbourne Ringen og var kørt for skarpt ind i det første sving, fordi han havde fejlbedømt bremselængden. Han havde prøvet at køre gennem svinget, men da dækkene havde ramt vandet på banen, var han skredet ud og var kørt direkte ind i en væg af dæk, som ikke blot beskyttede afsporede biler og deres chauffører, men også tilskuerne bag sikkerhedshegnet.

Han var blevet kastet væk fra muren som en sten fra en slangebøsse og tilbage på banen. Han havde ikke set, hvad der var sket bagefter, men at dømme ud fra det kæmpestore brag var en anden bil kørt ind i siden på hans bil.

Tiden, mens han fløj gennem luften, foregik i slowmotion, mens snapshots fra fortiden flashede gennem hans hoved. Alex forbandede sig selv. Verdens nummer et gennem tre sæsoner … nogle sagde den bedste nogensinde … og så havde han brudt racerkørernes vigtigste regel. Han havde mistet koncentrationen. Ladet personlig frygt påvirke hans bedømmelse og ødelægge hans performance. Den nyhed, han havde fået, en time inden han satte sig ind i cockpittet, havde påvirket ham stærkt.

Jacob var tilbage efter næsten tyve år.

Nu forstod Alex, hvorfor hans tvillingesøster konstant havde forsøgt at kontakte ham i de sidste uger. Han var blevet væltet af pinden, da han havde fået hendes første e-mail og havde undladt at besvare Annabelles beskeder af præcis den grund. Han kunne ikke tillade sig at blive distraheret af …

Alex sukkede og skød tankerne til side. Han kunne overhovedet ikke tillade sig af blive distraheret.

Med blodet dunkende som et brusende hav i ørerne bed han tænderne sammen og knugede om rattet, da det 420 kilo tunge missil gennembrød muren af dæk. Et øjeblik senere stoppede han og blev indhyllet i mørke. Situationen ville få ham til at ryge fremover, men kroppen og hjelmen holdt ham fanget. Alex mærkede et klik i sin højre skulder og en voldsom smerte, som han vidste kun ville blive værre. Han vidste også, at han skulle hurtigt ud. Deres benzintanke lækkede sjældent, men der var ingen garanti for, at man ikke blev ristet levende, hvis bilen brød i brand.

Alex, der var fanget under de tunge dæk, bekæmpede en overvældende trang til at kæmpe sig vej gennem dækkene, men desorienterede mænd havde tendens til at vakle rundt på banen blandt bilerne. Selv om det kunne lykkes ham at komme fri, var proceduren, at redningsfolk hjalp kørere ud af deres smadrede biler.

Alex bandede, som han aldrig havde bandet før, mens han holdt om sin sårede arm. Så kneb han øjnene sammen og råbte frustreret: – Kan vi gøre det om? Jeg ved, at jeg kan gøre det bedre, hvis jeg vil!

Klaustrofobiske sekunder sneglede sig af sted. Alex bed tænderne sammen og koncentrerede sig om motorlyden fra V8-motorerne, der brølede forbi, frem for den tiltagende smerte i hans skulder. Så speede en anden slags motorer op … redningsfolkene. Alex, der var omgivet af lugten af røg og gummi, åndede tungt ud. Motorløb var en farlig sport. En af de allerfarligste. Men øjeblikkets risici kombineret med høj fart gav også det ultimative kick, og det var det eneste, han nogensinde havde haft lyst til. Racerløb gav ham ikke blot det største kick, men også den ideelle flugtvej. Og der var meget at flygte fra, når man var vokset op på Wolfe Manor.

Råbene fra løbets officials trængte igennem, og Alex vendte tilbage til nuet, da han hørte en kran gå i aktion. Stakke af dæk blev flyttet, og snart brød lyset igennem.

En official i orange kedeldragt stak hovedet ind. – Er du all right?

– Jeg overlever.

Manden havde allerede fjernet rattet og vurderede situationen. – Vi får dig ud om et øjeblik.

For at overdænge ham med spørgsmål? Ydmygelse? – Der er vel ingen chance for, at I efterlader mig her?

Manden registrerede Alex’ sardoniske smil og sendte ham et trøstende blik. – Der vil komme flere løb, sønnike.

Alex bed tænderne sammen. Gu ville der så.

Redderne kom. Snart hjalp sikre hænder ham ud, og rødglødende pile skød gennem det tilskadekomne skulderled. Alex bed tænderne sammen og var opmærksom på fansenes jubelråb. Han slap sin højre arm længe nok til at hilse på den jublende skare, inden han gik ind i lægeteltet.

Et øjeblik efter lå han på en båre, efter at have fået fjernet hjelm og dragt. Morrissey, holdlægen, så til hans skulder, lagde et koldt omslag og undersøgte ham for tegn på hjernerystelse og andre skader. Morrissey var ved at give ham noget for smerter og inflammation, da holdejeren Jerry Squires trådte ind.

Jerry, der var søn af en britisk shippingmand, havde mistet et øje som barn og var kendt for sin sorte klap over øjet. Han var dog endnu mere kendt for sin stinkende rigdom og ligefremme optræden. I dag var hans normalt slikkede grå hår uglet, da han alvorligt henvendte sig til lægen. – Hvad er det værste?

– Han skal undersøges grundigt … røntgen og MRI, svarede Morrissey, hvis briller gled ned på næsen, mens han noterede på et cardex. – Hans højre skulder er gået af led.

Jerry hvislede. – Sæsonens andet løb. Vi har heldigvis stadig Anthony.

Da teamets anden kører blev omtalt, satte Alex sig op. Alle drog forhastede konklusioner! Han var ikke ude af spillet endnu.

Men så flammede smerten i leddet op og brændte som Hades. Han fik atter koldsved, lagde sig ned igen og smilede sit afvæbnende smil, det smil der virkede på smukke kvinder og vrede milliardærer.

– Hey, slap af. I hørte manden. Det er ikke alvorligt. Der er ikke noget brækket.

Lægen så misbilligende på Alex. – Det er endnu ikke afgjort.

Pulsen dunkede i Jerrys glatbarberede kæbe. – Jeg værdsætter din glasset er halvfyldt-attitude, kammerat, men det nytter ikke at bide tænderne sammen. Jerry så skulende ud gennem vinduet på blæsten. – Vi skulle have skiftet dæk.

Det gav et sæt i Alex, og ikke på grund af smerten. Set i bakspejlet skulle han have valgt våddæk. Han havde diskuteret sin holdning med teamet, da de andre hold havde skiftet deres dæk.

– Det var holdt op med at regne, forsvarede Alex sig og mærkede, at Morrisseys ørneøjne bad ham holde mund og hvile sig. – Banen var ved at blive tør. Hvis jeg havde klaret første omgang, ville jeg have ædt kilometer, mens alle andre ville stoppe op for at skifte dæk.

Jerry gryntede. – Du havde brug for ekstra vejgreb for at komme rundt i det sving. Du vurderede simpelthen forkert.

Alex bed tænderne sammen. Han havde ikke vurderet forkert … men han havde lavet en fatal fejl. Han havde ikke været hundrede procent fokuseret. Så ville han have vundet løbet. For fanden, alle kunne køre på tørre baner; det var i dårligt vejr, at en kørers evner, erfaring og instinkt gjorde udslaget. Og det var der, Alex udmærkede sig. Han havde arbejdet fandens hårdt for at nå dertil, hvor han var i dag … på toppen … og det var langt fra det sted, han engang havde været: En knægt som længtes efter at slippe væk fra det groteske og ulykkelige landsted, der stadig lå i udkanten af Oxfordshire.

Men det havde han lagt bag sig. Indtil han havde fået de e-mails.

Mens Jerry, Morrissey og en håndfuld andre var uden for hørevidde, funderede Alex over søsterens besked. Annabelle havde sagt, at Wolfe Manor var erklæret faldefærdig af myndighederne, og at Jacob var kommet tilbage for at genopbygge godset til tidligere tiders pomp og pragt.

Billeder af de århundrede gamle gange og støvede møbler dukkede op, og Alex kunne lugte smagen af sin fars syrlige yndlingsbolsjer. Sløret mellem dengang og nu blev tyndere, og han hørte sin fars fordrukne udgydelser. Mærkede slaget af hans bælte på huden.

Han lukkede øjnene og rystede følelsen af sig. Jacob havde som den ældste arvet mausoleet, men hvis det var blevet efterladt til Alex, ville han med glæde have jævnet det med jorden. Der havde dog også været glade stunder under deres opvækst. Alex havde smilet, da Annabelle også havde skrevet, at Nathaniel, den yngste af de ægte Wolfe-børn, skulle giftes.

Annabelle, der i mange år havde været fotograf, skulle være den officielle fotograf. Alex havde fulgt med i mediernes historier om sin skuespillerbror … den aften hvor Nathaniel havde forladt sin scenedebut på et teater i West End havde vakt stor ravage. I sidste måned havde han vundet prisen som bedste skuespiller i L.A. Alex gned fraværende sin skulder.

Lillebror var voksen, succesfuld og tilsyneladende forelsket. Det fik ham til at erkende, hvor lang tid der var gået. Han huskede bedst Nathaniel som en lille tynd dreng, der fandt sin egen form for flugt ved at underholde sine søskende, selv om det kostede en lussing eller to fra den gamle.

Stemmer nærmede sig, og Alex vendte tilbage til nutiden. Jerry og Morrissey havde tilsyneladende afsluttet deres snak og var klar til at tale med ham igen.

Lægen tog sine briller af. – Jeg vil prøve at sætte leddet på plads nu. Vi sørger for transport til Windsor Privathospital, hvor du skal have taget opfølgende prøver.

– Og når resultatet af prøverne foreligger? spurgte Alex.

– Specialisterne skal afgøre, om du skal opereres …

Alex kom op i det røde felt. – Wow. Små slag. Operation?

– Højst sandsynligt hvile kombineret med en genoptræningsplan. Det er ikke første gang, det her er sket. Den skulder vil tage tid, sagde Morrissey og slog ud med sine briller for at understrege det. – Du skal ikke tro det modsatte.

– Bare jeg er tilbage i førersædet tidsnok til, at jeg kan kvalificere mig til Malaysia.

– Næste weekend? Morrissey gik hen til sit skrivebord. – Jeg beklager, men det kan du glemme alt om.

Alex ignorerede smerten, da han støttede sig på sin venstre albue og fremtvang en kunstig latter. – Jeg kan vist bedst selv vurdere, om jeg er i stand til at køre eller ej.

– Ligesom du bestemte, hvilke dæk du skulle starte løbet med?

Alex kastede et blik på Jerry Squires, samtidig med at hans hals blev ildrød og han var på nippet til at komme med et bidende svar. Men der ville ikke komme noget godt af at hidse sig op, når hans frustration udelukkende burde rettes mod ham selv. Han havde dummet sig uanset hvad. Der var ikke andet at gøre end at falde til patten … men kun i begrænset tid og på hans egne betingelser. For ingen skulle tage fejl af, at hvis han blev nødt til at springe det næste løb over, ville han være i Shanghai til det fjerde løb, om så det tog livet af ham.

Først måtte han ryste pressen af sig. Efter sådan et spektakulært sammenstød ville der komme masser af spørgsmål om hans skader og hvordan de ville påvirke hans karriere. Fotografsjakalerne ville være desperate efter at få et billede af den store mester Alex Wolfe, der skar grimasser af smerte og havde armen hængende ubrugelig i en slynge. Fanden tage ham, om han ville lade paparazzierne afbilde ham som invalid.

Derfor var privatliv et must. Hans rekonvalescens skulle foregå i hans Rose Bay-bolig i Sydney. Han ville finde en professionel, som forstod og værdsatte det kodeks, som eliteudøvere levede efter. En som var fantastisk til sit arbejde, men som også ville værdsætte et frækt smil eller måske en middagsinvitation, til gengæld for at give ham den nødvendige behandling, så han kunne sidde bag rattet til kvalificeringen til det fjerde løb.

Da den smertestillende medicin begyndte at virke, og smerten i skulderen fortog sig, lukkede Alex øjnene og lagde sig tilbage på båren.

Når hans skulderled var kommet på plads og prøverne taget, ville han sætte sin assistent Eli Steele på sagen. Han skulle finde den rigtige fysioterapeut til ham. Og han skulle gøre det hurtigt. Han havde mistet alt for meget i sit liv.

Han ville ikke miste det her.

ANDET KAPITEL

Da Libby Hendersons bil kørte op ad indkørslen til et af de mest imponerende huse, hun nogensinde havde set, strøg hun håret væk fra panden og gentog sine besværgelser: Jeg kan gøre det og Der er ikke noget at være nervøs over.

Med sommerfugle i maven mindedes hun, at hun for ikke så længe siden havde været enormt selvsikker. Intet havde holdt hende tilbage. Det mod havde ført hende til svimlende højder … et sted hvor hun havde følt sig sikker, levende og endda beundret. Dobbelt kvindelig verdensmester. Undertiden fattede hun stadig ikke, at den fantastiske tur var endt, som den gjorde.

Hun havde kastet sig over surfing i en tidlig alder. Hendes forældre havde altid kaldt hende deres lille havfrue. Under sin opvækst havde hun trænet mest muligt: kajakroning, svømning, bodysurfing og sine færdigheder på brættet. Intet havde føltes bedre end de endorfiner, hun havde fremkaldt ved at gå ud over sine grænser.

Det havde været det ultimative kick at være verdensmester … fantastiske sponsorer, artikler i hippe magasiner, mulighed for at snakke med og træne unge, der var ivrige efter at surfe sig op ad ranglisten. Så langt frem hun kunne se var mulighederne ubegrænsede. Det havde hendes ulykke ændret.

Men heldigvis havde der været et liv efter berømmelse og eliteatlet-status, bare et andet liv. Da hun var kommet sig over sine skader, havde hun kastet sig over det studium, hun tidligere havde sat på standby, og havde taget en bachelorgrad som fysioterapeut på universitetet. Hun var dybt taknemmelig over, at hendes hårde arbejde havde givet pote … mere end hun havde drømt om.

Da Libby nærmede sig huset, genkaldte hun sig morgenens uventede opringning. Ingen anden end Alex Wolfe, den britiske champion racerkører, som var kommet til skade i weekenden, havde anmodet om hendes hjælp. Mr. Eli Steele, Alex Wolfes assistent, havde fortalt, at han og mr. Wolfe havde undersøgt specialister inden for hendes felt grundigt og besluttet, at hendes færdigheder passede bedst til den skulderskade, hans chef havde pådraget sig. Libby havde undret sig over, hvilke færdigheder Eli refererede til.

Hun arbejdede næsten udelukkende med tilskadekomne atleter, men hun havde aldrig behandlet en mand, der var så kendt. Mens Libby parkerede, tænkte hun, at de måske kendte til hendes historie. Men havde de gravet dybt nok til at finde frem til, hvordan den del af hendes liv var endt?

Libby steg ud af bilen og betragtede det fantastiske ultramoderne hus og plænerne og haverne omkring det. Huset i to etager med ultramarint træværk var kæmpestort. Hun forestillede sig en masse værelser med tilhørende spabade. En indendørs opvarmet pool sørgede for, at man kunne træne om vinteren, foruden en udendørs pool med olympiske mål med rislende springvand og måske en menneskeskabt strand, hvor man kunne svømme i Sydneys brændende varme sommermåneder.

Hun betragtede den smukke have med gule jasminer og planteskulpturer i kæmpestore terrakottapotter. Hun lukkede øjnene og inhalerede den sødt parfumerede duft og sukkede. Hun havde tjent godt i sine sportsdage, men ingenting i sammenligning med denne fremvisning af rigdom. Selvfølgelig bidrog Alex Wolfes salg af aftershave, tøj og computerspil til hans formue. Charme, penge og et udseende som en stjerneskuespiller. For pokker, Alex Wolfe havde det hele.

En sexet stemme med engelsk overklasseaccent afbrød hendes tanker.

– Jeg er enig. Det er en skøn dag. Vi skulle måske snakke herude.

Det begyndte i hendes mave … en skøn varme der bredte sig i hendes krop i samme øjeblik, hun åbnede øjnene. På den store terrasse, lige foran hende, stod en mand. Alex Wolfe.

Der gik en pinlig evighed, før hendes hjerne begyndte at fungere igen. Hun havde aldrig nogensinde oplevet et blik, der så åbenlyst vurderede hende. Hans skæve smil var dovent og fremkaldte dybe linjer på begge sider af en tryllebindende mund. Hans lange mørkblonde hår var pjusket og så langt, at det krøllede mod poloskjortens krave. Og de skuldre! Brede som bare pokker. Übermaskuline.

Og lad os ikke glemme, formanede Libby sig selv, den eneste grund til min tilstedeværelse.

Hun påklistrede et varmt forretningsmæssigt smil og gik frem mod manden, som hun først nu bemærkede havde den ene arm i en slynge.

– Jeg er Libby Henderson. Jeg var bare ved at beundre dit hjem og have.

Han betragtede den store plæne og nikkede. – Jeg nyder altid mit australske hjem, sagde han. – Vejret er fantastisk. Flotte grå øjne borede sig ind i hendes, mens han lagde hovedet på skrå. – Jeg ville tilbyde dig min hånd, men …

– Din højre skulder giver dig problemer.

– Det er ikke alvorligt, sagde han og tråde til side, så hun kunne gå indenfor. Libby overvejede hans sidste bemærkning, da hun gik ind i foyeren, der var lige så stor som hendes lejlighed. Hans skade måtte være ret alvorlig, hvis den havde fået ham på hospitalet til nærmere undersøgelser, og teamlægen havde beordret behandling. Det var hendes opgave at sørge for at genoprette fuld bevægelighed og styrke, og det havde hun tænkt sig at gøre. Mænd som Alex Wolfe ville have, at det skete her og nu. Men det var undertiden umuligt.

Hun tvang sig selv til ikke at måbe over den eventyragtige trappe eller det blankpolerede marmorgulv og vendte sig i stedet mod sin patient, da han lukkede den massive dør. Hun undertrykte et skævt smil. Det måtte være butlerens fridag.

– Kan jeg tilbyde dig en forfriskning, ms. Henderson?

Da han passerede hende for at føre hende gennem foyeren, vaklede Libby over det enkle spørgsmål. Men hans tonefald havde antydet, at det var champagne og ikke kaffe, han havde tilbudt.

– Nej tak, svarede hun og stirrede på hans lækre bagdel indpakket i sorte skræddersyede bukser. Ville han have bemærket noget i hendes gang, hvis situationen havde været omvendt? Men en mand, der havde datet supermodeller og mindst én europæisk prinsesse, ville ikke lægge mærke til hende.

– Vi sætter os i solgården. Han stoppede foran en dobbeltdør, åbnede den ene side, og viste hende igennem. Da han havde lukket døren, gik han hen imod en gruppe af tre kridhvide lædersofaer. Bag høje buede vinduer så hun den fantastiske udendørs pool, hun havde forestillet sig, foruden en stor spa og hvide kurvemøbler. Et poolhus, bygget i samme stil som hovedhuset og stort nok til at rumme en familie på fire foruden venner. Bag poolområdet lå en stor bygning, som hun gættede på var en garage. Hele verden vidste, at mr. Wolfe var vild med biler.

Han pegede på den nærmeste sofa. – Vær sød at sætte dig.

Libby satte sig med samlede ben, og Alex Wolfe satte sig ved siden af hende. Det fik hende til at rødme. Mandens magnetisme var overvældende. Hans nærhed kunne ikke kaldes upassende … der var en armslængdes afstand mellem dem … men alligevel kunne hun ikke ignorere tiltrækningen. Ikke fordi mr. Wolfe udsendte den slags vibrationer. Han var bare … For pokker, han var sexet ud over alle grænser.

Libby kantede sig lidt længere væk, da en kølig sved bredte sig på hendes nakke, mens Alex strakte benene foran sig og krydsede benene. Hans fødder var store, skoene italienske.

– Nå, ms. Henderson, hvad kan du tilbyde mig?

– Jeg har studeret MRI-skanningerne, begyndte hun og fokuserede på slyngen, – og ortopædens vurdering af skadens omfang. Din skulder er ikke gået helt af led, der er tale om et ledskred. Ved du, hvad det betyder?

– Min skulder gik ikke ud af leddet.

Hun nikkede. – Ja, sådan kan man udtrykke det.

Da hans underspillede smil nåede hans øjne og mund, fik Libby sommerfugle i maven, og hun rømmede sig. Ja, han er en utrolig tiltrækkende mand, men koncentrer dig for guds skyld! Det var hendes job at helbrede Alex Wolfe og ikke at falde for ham. Når det rygtedes, ville det forhåbentlig føre til, at hun fik flere patienter.

Da hun havde genoptaget sine studier, havde hun besluttet, at hun ville arbejde med eliteatleter, som havde brug for nogen, der forstod deres tankegang og var indstillet på at gøre hvad som helst for at bringe dem til tops igen. Hun ønskede bare, at hun selv have fået den mulighed.

Hun lagde sine foldede hænder i skødet. – I din journal står der, at du har haft ledbåndsskader i skulderen, da du var teenager.

Hans blik blev så dystert, at man skulle tro, hun havde omtalt djævelen. Men så vendte hans smil tilbage og var endnu mere hypnotiserende end før.

– Jeg væltede med en motorcykel.

Hun nikkede. Selvfølgelig var han begyndt på to hjul. – Jeg forstår.

– Holder du af motorsport?

– Jeg var mere en vandpige.

– Svømning? Vandski?

Hun rødmede igen, kiggede ned ad sig og glattede sine bukser. Det var ikke meningen, de skulle diskutere hendes historie.

– Jeg har en anden aftale i eftermiddag, så vi skal måske holde os til sagen.

Han vurderede hende med et skarpt blik. – Jeg kan forestille mig, at du har travlt, ms. Henderson.

– Travlt nok.

– Men ikke i weekenderne.

– Jeg arbejder nogle gange om lørdagen.

– Men ikke om søndagen?

Hun blinkede. – Får du også brug for mig om søndagen?

– Lad os holde os til hverdagene foreløbig.

– Du kan gøre det meste af arbejdet uden min hjælp. Hver anden dag vil være tilstrækkeligt.

– Hver hverdag, svarede han og smilede igen. – Tag det roligt, ms. Henderson. Jeg lover, at min behandling er kortvarig.

Luften forsvandt ud af Libbys lunger. Denne mand var en levende legende. Tilbedt af millioner over hele verden. Han var forbillede for tusindvis af drenge. Var han spydig med overlæg eller bare jeg er uovervindelig-arrogant? Libby vidste om nogen, at ingen er uovervindelig.

– Vi diskuterede dine gamle skader, fortsatte hun ubønhørligt, – som meget vel kan havde gjort dig mere modtagelig for efterfølgende skader. Lad mig forklare. Hun lænede sig tilbage. – Et ledskred opstår, når knogler i et led forvrides eller forskubbes, som regel på grund af et pludseligt stød. Ledkapslen, brusken og ledbåndene bliver beskadiget. Et ledskred om dit kan opstå på grund af tidligere skade af skulderen. I begge tilfælde vil det gøre muskler og ledbånd svage, og det skal afhjælpes af fysioterapi for at stabilisere leddet.

Han så på hende med hovedet på skrå og et sært flatterende glimt i øjnene. – Jeg forstår.

Hun holdt vejret, rømmede sig og fokuserede igen. – Med dine hænder på rattet har stødet flyttet din højre overarmsknogle, som derefter er skredet ud af …

Hans bløde latter afbrød hende. – Tag det roligt, doc.

– Jeg er ikke læge. Hun ville sætte sine kvalifikationer på plads. – Jeg her en bachelorgrad i sundhedsvidenskab og er medlem af Den Australske Fysioterapi Forening.

– Og lige nu er du den person, der holder min fremtid i dine hænder. Jeg vil kalde dig doc. Selvfølgelig med din tilladelse.

Libby stivnede. Det kunne man kalde pres, men han betalte selvfølgelig regningen. Hun trak tøvende på skuldrene.

– Det er vel i orden … hvis det gør dig roligere.

Hans blik gled ned til hendes læber og tilbage til hendes øjne. – Så doc, hvad var det, du sagde?

– Din overarmsknogle … Hun tav og knyttede en hånd for at demonstrere det. – Kuglen gled delvis ud af leddet og skulle manipuleres tilbage til soklen. Hun dannede en skål med sin ene hånd, trykkede sin knyttede hånd ind i den og låste kuglen, hvorefter hun løsnede den igen.

– Godt. Han knyttede sin hånd. – Kuglen går ind i soklen. Han borede sin store hånd ind i hendes stadig løftede hånd. Berøringen fik Libbys indre alarm til at ringe, og hun veg tilbage.

Deres øjne fastlåstes … hans spørgende, hendes opspærrede. Den dirrende fornemmelse i hendes mave intensiveredes, og brystvorterne blev hårde. Men hun kom ned på jorden, da hans læber krusedes. Hun strøg så skødesløst som muligt håret om bag øret og tvang sin hjerterytme ned. Det var vanvittigt overhovedet at overveje det, men …

Flirtede han med hende? Hun var ikke sikker. Han var en superstar og …

Det var så længe siden. Hendes sidste forhold var sluttet fire måneder efter ulykken. Hun havde syntes, at hendes surferkollega Scott Wilkinson havde været verdens mest sexede mand, men han var en amatør i forholdt til Alex Wolfe, hvis evne til at fængsle med et enkelt blik, en let berøring var uhyggelig. Hun ville gerne møde en kvinde, der var immun over for hans magiske smil.

Hans charme var lige så instinktiv som hans måde at køre rundt i sving med dødsforagt. Men hun var ikke interesseret i en hurtig tur med ham.

Libby rettede ryggen og fokuserede på sit job. – Vi skal koncentrere os om en række strækøvelser.

– Det lyder godt.

– Hvornår vil du begynde, mr. Wolfe?

– Kald mig Alex.

Hun bemærkede, hvordan hans grå øjne gnistrede, da hun nikkede. – Hvad siger du til, at jeg laver en tidsplan?

– Jeg tænkte, at vi kunne begynde i morgen.

– Udmærket. Hendes stemme fik en alvorlig klang. – Jeg behøver vist ikke at fortælle dig, at vi skal arbejde hårdt og metodisk.

– Jeg tvivler ikke på, at du vil gøre mig klar til tiden.

Hun rynkede panden. Var der noget, hun havde overset?

– Hvad mener du?

– Jeg går glip af det tredje løb i denne weekend. En muskel i hans hage dirrede. – Det er desværre uundgåeligt. Det fjerde løb finder sted tre uger senere.

Libby var lige ved at grine. Det måtte være hans spøg. Men han havde aldrig vært mere alvorlig.

– Jeg er blevet fortalt, at holdets læge har givet dig en sygemelding på mindst seks uger.

– Vi vil bevise, at han tager fejl.

Hun bøjede sig frem. – Holdets fysioterapeut var enig. Som du har fået at vide, kan der opstå komplikationer. Skanningen viste, at soklen og kugleleddet er beskadiget og …

Hun tav, da hun så, at hans tålmodighed var ved at ebbe ud.

– Min assistent siger, at dine klienter mener, at du udvirker mirakler, sagde han.

– Jeg er ikke en helgen, mr. Wolfe.

– Alex. Og jeg er ikke interesseret i en helgen.

Han så på hende med våde hundeøjne, og varmen i hendes mave sydede og brændte. Da heden brede sig nedad, rejste Libby sig. For hurtigt viste det sig, da hun mistede balancen og rakte armen ud for at finde støtte. Men Alex Wolfe var hurtigt ved hendes side, lagde en arm omkring hende og gav hende den støtte, hun havde brug for.

Hun var høj, men måtte alligevel lægge hovedet bagover for at se på ham … og det var en fejltagelse. Da hans fortryllende øjne borede sig ind i hendes, forestillede hun sig, at han trak hende helt ind til sin lækre krop.

Hun gjorde sig fri og trådte to skridt baglæns.

– Er du all right? spurgte han, da hun tvang sin rødme i ansigtet væk og samlede sig.

– Ja tak. Hun strøg håret væk fra ansigtet og blev igen formel. – Jeg formoder, at du ved, hvor min klinik ligger.

– Al behandling foregår her.

Hun hævede brynene. – Alt mit udstyr er på klinikken.

– Jeg vil være ærlig. Han stak hånden i bukselommen og stillede sig i bredstående stilling. – Jeg tænker på pressen. Jeg har nok at bekymre mig om og ønsker ikke at se overskrifter, der beskriver mig som en ødelagt krøbling.

Det gav et sæt i Libby. I de sekunder, det tog hendes at genvinde fatningen, rynkede Alex panden, som om han havde registreret hendes uro. Det lykkedes hende at påklistre et smil.

– Jeg forstår, at du ønsker at beskytte dig selv, men jeg er bange for …

– Alt, hvad du har brug for, vil blive skaffet. Det får jeg min assistent til at sørge for. Og jeg fordobler dit honorar for at dække besværet.

Hun tabte både næse og mund. Forstod hun ham rigtigt? Fordoble dit honorar …? Vi vil bevise, at han tager fejl …? Du vil sørge for det …? Troede han, at han kunne bestikke hende til at forkorte hans behandling, så han kunne deltage i det fjerde løb? Alex var åbenbart ikke bekendt med begreberne forsigtighed og kompromis. Han kendte kun en vej. Sin egen vej. Hvis hun ikke gik ind på hans betingelser, ville han uden tvivl finde en anden.

Det gav hende to valg. Hun kunne gå med til, at al behandling foregik i hans hjem, og tage den formue, han tilbød, og desuden give ham den raskmelding han krævede, hvad enten han efter hendes mening var klar til at køre løb igen eller ej. Eller hun kunne fortælle ham, at hun hverken lod sig manipulere af hans charme eller stolthed. At hendes etik var vigtigere for hende end penge. Vigtigere end alt andet.

Men der var en tredje mulighed.

Hun tog en beslutning og så ham i øjnene. – Jeg vil snakke med din assistent. Se at komme i omdrejninger. Vi begynder i morgen tidlig.

Der gled en hurtig skygge over hans ansigt, som hun var lige ved at overse. Hun genkendte følelsen. Skuffelse. Han havde troet, at hun ville gøre mere modstand, før hun gav efter for hans betingelser, bare for et syns skyld. Ærgerligt at hun ikke kunne sætte ham på plads, men det ville komme … når tiden var inde.

Hun gik hen mod døren. – Jeg vil være tilbage på klinikken om en halv time. Derefter kan din assistent ringe til mig.

Han indhentede hende hurtigt og smilede tilfreds. – Jeg tror, jeg vil nyde at arbejde sammen med dig, doc.

Doc. Libby smilede, da de gik ned ad gangen. Jeg skal måske tage en hvid kittel på og et stetoskop om halsen, når jeg kommer igen, sagde hun med en let spottende klang.

– Du kan tage det på, du føler dig tilpas i.

– Åh, der bliver ikke brug for ret meget tøj, sagde hun og stoppede foran hoveddøren. – I det mindste ikke for dit vedkommende.

Hans hånd på dørhåndtaget stivnede.

Hun undertrykte sit smil, skubbede hans hånd til side, åbnede døren og gik udenfor. – Vi ses i morgen. Præcis klokken ni.

TREDJE KAPITEL

Alex stod lænet op ad rækværket på verandaen og holdt øje med Libby Hendersons sølvfarvede sedan, der kørte rundt i indkørslen. Et nysgerrigt smil spillede om hans læber.

Ms. Henderson var spændende med sine store ravfarvede øjne, der både skjulte hendes følelser og rummede uendelige muligheder. Hendes skulderlange hår var fængslende sølvblondt, uden tvivl en konsekvens af et liv i Australiens sol og hav. Hun var middelhøj, og hendes smidige skikkelse havde former de rigtige steder. Hvis hun havde prøvet at skjule det bag sin designerdragt, lykkede det ikke, og det vidste hun.

Det bedste af det hele, tænkte han, da han så bilen forsvinde bag jerngitteret, var, at Libby Henderson var modig.

Hun var så godt som gået med til at arbejde med ham her. Samtidig havde hun ladet ham vide, at hun ikke lod sig skræmme af ham, selv om de var bevidste om hinanden på et primal mand-kvinde-niveau. Da hun havde taget hans hånd, havde de begge to mærket det. Men hendes bemærkning, om den manglende betydning af, hvad han havde på eller ej under genoptræningen, havde været kostelig. Meget få mennesker turde sige sådan til ham. Når det kom fra ms. Henderson, havde han ikke noget imod det.

Hun var klart den rigtige til jobbet. Med sin fortid ventede han ikke mirakler, men ikke desto mindre stolede han, lige som hendes andre patienter, på, at hun kunne helbrede ham. Han ville ikke have nogen problemer med at overbevise hende og andre om, at han var i stand til at køre igen, når han mente det. Og hvis hun havde brug for lidt hjælp til at tage det standpunkt, havde han ikke noget imod det. Nu hvor han havde mødt hende, så han faktisk frem til det.

Men foreløbig blev han nødt til at fokusere på noget andet. I morgen var der planlagt en pressekonference med den australske direktør for hans aftershave-signaturbrand. Inden da skulle han gennemgå de økonomiske estimater for endnu et produkt i serien. Hans investerings-portefølje taget i betragtning havde han ikke brug for pengene, men man skulle være tosset, hvis man ikke slog til, mens jernet var varmt. Nuværende og fremtidige sponsorer var enige: Alex Wolfe var hot stuff. Og sådan skulle det gerne fortsætte.

Alex skulle til at gå ind, da Eli Steeles sorte sportsvogn kørte op ad indkørslen. Alex smilede. Hans assistent var ikke blot en dygtig forretningsmand, han havde også forstand på biler. Ellers ville han ikke arbejde for ham.

– Jeg formoder, at det var din fysioterapeut, der kørte, sagde Eli og steg ud af sin bil. – Hvordan gik det?

– Godt. Da Eli var gået op ad trappen, slog han ham på ryggen med sin raske hånd. – Det var flot af dig at finde hende.

Eli strøg sig over sit mørke hår. – Hun er altså om bord?

– Jeg har fortalt hende, at jeg skal være tilbage bag rattet senest til det fjerde løb. To uger mindre end teamlægen havde insisteret på, og det ville give ham god mulighed for at genvinde titlen.

Da de var kommet indenfor, drejede de til højre og gik ned ad gangen til Alex’ kontor.

– Sagde hun, at det kunne lade sig gøre? spurgte Eli.

– Er der nogen tvivl om det?

– Tilsyneladende kun fra min side.

Alex stoppede. – Sig det lige igen.

Eli blev ved med at gå. – Misforstå mig ikke. Jeg er sikker på, at hun er dygtig, men ud fra det, jeg har læst, er hun også ubønhørlig. Jeg troede ikke, at hun ville være så let at overtale.

Eli ventede på sin chef uden for billardværelset.

Alex fordøjede bemærkningen, mens han gik. – Det lyder, som om du er utilfreds med at have hende om bord.

– Du vil køre, forklarede Eli, – og du vil vinde. Du er god til at håndtere smerte. Men Alex, du kan ikke risikere, at din skade bliver værre. Det er anden gang, at det led har givet dig problemer. Tredje gang kan være afgørende. Hvis det sker, kan du være ude mere end seks uger.

De gik ind på kontoret, hvis vægge var dækket af indrammede fotografier af spændende øjeblikke på banen og vinderskamlen … hvor han fremviste en medalje i Monaco og sprøjtede champagne ud over det begejstrede publikum. Alex’ yndlingstrofæ var hjemmelavet og hang i et blåt bånd. Det var lavet af en nøglering og noget metal fra en hjulkapsel. Han havde fået sin lykkeamulet for mange år siden af sin mentor Carter White, som Alex kunne takke for alting. Opmuntring, tro. Carter havde givet teenageren Alex de værktøjer, han skulle bruge for at få succes, hvilket inkluderede en omsorgsfuld faderskikkelse, som han i den grad havde manglet derhjemme. Han burde virkelig tage telefonen og ringe til Carter indimellem.

Alex gik hen til skrivebordet og tog de papirer, han havde fået af direktøren, og det flotte Alex Wolfe-logo fangede hans blik. Alle var spændte på at se, hvad hans navnelogo ville føre til, og Eli var god til at komme med nye ideer og strategier. Han var mere end en assistent; han var en førsteklasses ven. De havde kun kendt hinanden i tre år, og dog var han tættere på Eli, end han var på nogen af sine brødre. Ikke fordi Alex bebrejdede nogen for det … eller rettere bebrejdede han den mand, som egenhændigt havde splittet hans familie: William Wolfe som forhåbentlig brændte i helvede.

Og han havde virkelig tænkt for meget på det i den sidste tid og kunne for en gangs skyld ikke undgå det. Mens Alex stirrede blindt på dokumenterne, mindedes han, hvordan han havde ventet med at genlæse Annabelles e-mail, til han havde forladt hospitalet og kunne skrive et passende svar.

Det er skønt at høre om Jacobs tilbagevenden og Nathaniels kommende bryllup. Jeg fatter ikke, at han er gammel nok til at binde sig. Vi tales snart ved igen. Håber du har det godt. Kærlig hilsen Alex.

Han havde tænkt på at ringe; han havde hendes nummer. Men han vidste, at Annabelle foretrak e-mails, og det gjorde han også. Ikke fordi han og Annabelle ikke snakkede sammen cirka hvert andet år … men aldrig om den aften. Ikke om hvordan Annabelle havde ændret sig siden dengang, hun havde været sådan en livlig pige.

Alex satte sig i sin læderstol og hørte kun Elis sidste bemærkning med et halvt øre.

– … Det er jeg sikker på, at Libby Henderson har forklaret dig.

Alex’ tanker vendte tilbage til nutiden. Eli snakkede om den forøgede chance for at få en endnu værre skade.

– Jeg vil lave alle øvelserne, sagde Alex, – eller hvad hun ellers anbefaler.

– Bare du ikke ødelægger det permanent ved at vende tilbage til banen for hurtigt.

Alex kastede et skævt blik på væggene, der var dækket af sejrs-memorabilia. – Jeg synes, jeg har klaret det ganske godt indtil nu.

Men da Eli sænkede hovedet og gned sig på sit ar i panden, som han altid gjorde, når han havde mere at sige, stønnede Alex og hamrede dokumentet ned i bordet.

– Spyt ud.

Eli satte sig på kanten af skrivebordet og trak forvirret på skuldrene.