MELISSA MCCLONE

Prinsessen og piraten

Oversat af Lissi Nordahn

Kære læser.

Jeg skrev engang en fortælling med en ny biperson, prinsesse Julianna af Aliestle. Jeg har altid tænkt, at netop hun ville være den perfekte heltinde i eventyret om Tornerose, hvis jeg nogensinde fik mulighed for at genfortælle det eventyr. Og så endelig skete det!

Jeg er så glad for, at jeg er blevet bedt om at skive denne historie. Jeg vidste præcis, hvilket eventyr jeg helst ville genfortælle som en nutidig historie, og jeg hvinede ligefrem af fryd, da min redaktør sagde ja til, at jeg kunne skrive en moderne udgave af Tornerose.

Det er naturligvis lettere at tænke på at skrive et eventyr, der foregår i vore dage, end at skrive et. Der findes nu engang ikke så mange feer og alfer og hekse i vore dage! Jeg håber, at du kan se, hvor jeg har brugt dele af den klassiske historie som springbræt ind i denne moderne, romantiske fortælling.

Prinsesse Julianna har levet som en søvngænger. Der skal en ganske særlig mand … altså en prins … til at vække hende og få hende til at indse, hvad hun går glip af. Hvis hun bare ville åbne øjnene og følge sit hjerte, så ville hun finde lykken og leve lykkeligt til sine dages ende!

God fornøjelse

Melissa

Til Tom

En speciel tak til:

Elizabeth Boyle, Terri Reed, Schmidt Chiropractic

Center og til Harlequin for at lade mig skrive denne

historie om Julianna!

FØRSTE KAPITEL

– Tre trolovelser og ikke et eneste ja ved alteret. Det er uacceptabelt!

Stemmen tilhørte kong Alaric af Aliestle og tordnede gennem tronsalen som et løvebrøl, der lod til at få selv slottets gobelinbeklædte vægge til at skælve. – Hvis man begynder at tro, at der er noget galt med dig, vil selv den største medgift ikke kunne overtale nogen mand til at gifte sig med dig.

Prinsesse Julianna Louise Marie von Schneckle lod ikke sin fars barske ord påvirke sin stolte holdning. Hun stod, 170 centimeter høj med rank ryg og løftet hoved, sådan som hun havde lært at stå af en hær af barnepiger og guvernanter. Hendes stedmor interesserede sig ikke meget for hende på det personlige plan, men hun havde omhyggeligt sørget for, at hun fik en opdragelse, der ville gøre hende til en perfekt prinsesse og senere dronning.

– Far, svarede Jules, fast besluttet på at skjule sine følelser. Tårer eller teatralske udbrud ville bare bekræfte folks fordom om, at kvinder er hysteriske. Og intet ville kunne rokke hendes fars beslutning. – Jeg ville gerne gifte mig med prins Niko, men han opdagede jo, at prinsesse Isabel er i live og hans retmæssige hustru. Han havde ikke noget valg. Han var nødt til at bryde vores trolovelse.

Hendes fars næsefløje vibrerede. – Grunden til, at jeres forhold sluttede, er ligegyldig.

Jules forstod godt, hvorfor han var så rystet. Han ville have hende gift med en kronprins, så han kunne sætte et af sine børnebørn på tronen i et fremmed land. Han var villig til at betale en kongelig sum for det. Hun var desværre blevet den mest indbringende royale avlshoppe i hele verden.

Kongen så ned langs sin majestætiske næse. – Det er resultatet, der tæller. Tre gange er det nu gået galt.

– Med forlov, far, fortsatte hun. Hendes vrede tvang hende til at protestere. Hun afbrød kun sjældent sin far. Okay. Hun afbrød aldrig sin far. Hun var en pligtopfyldende datter, men det her ville hun ikke have skylden for. – Måske har du glemt det med alle de andre vigtige problemer, du har at tænke på, men det var dig, der annullerede min første trolovelse med prins Christian. Og prins Richard havde forelsket sig i en amerikaner, da jeg kom til San Montico.

– Det er alligevel pinligt. En skamplet på familiens ære og på Aliestles. Rynkerne i hendes fars pande blev dybere. De mindede hende om de dybe klippespalter i bjergene, der omkransede det lille kongedømme.

Skyldfølelsen lagde sig som et tæppe over hende. Jules havde faktisk været lettet, dengang hun opdagede, at Niko ikke kunne annullere sit første ægteskab og gifte sig med hende. Hun havde fra begyndelsen håbet, at han ville forelske sig i sin længe savnede hustru, der var dukket op igen, så hun ikke blev nødt til at gifte sig med ham.

Åh, hun havde skam holdt af Vernonia med dets loyale befolkning og yndige søer. Den smukke kronprins ville modernisere landet og ikke lade sig bremse af landets ældgamle skikke. Som hans hustru og kommende dronning ville hun have fået større frihed, end hun nogensinde havde drømt om. Men hun havde ikke elsket Niko.

Det var jo fjollet, når man tænkte på traditionen i hendes land. Der var ægteskaber altid arrangerede. Hun vidste, at chancen, for at hun ville komme til at gifte sig af kærlighed, var meget lille, nærmest ikke-eksisterende, men drømmen om det ville ikke dø. Den blev snarere stærkere og stærkere for hver gang, der var blevet indgået en aftale om ægteskab for hende.

Desværre betød drømme ikke noget i Aliestle. Kun pligten talte.

Alaric rystede på hovedet. – Hvis din mor var i live …

Jules følte et stik i hjertet. – Tror jeg, hun ville indse, at jeg har gjort mit bedste.

Hun kunne ikke huske sin mor, dronning Brigitta. Dronning Brigitta var kommet til Aliestle med moderne, næsten chokerende anderledes ideer om ligestilling mellem kønnene. Selv om ægteskabet med Alaric var arrangeret, forelskede han sig inderligt i sin unge kone. Så inderligt, at han lyttede til hendes råd og hendes ideer. Han udstedte på hendes opfordring nye love, som gjorde det muligt for kvinder at tage en højere uddannelse. Han rejste oven i købet til udlandet sammen med hende, så hun kunne dyrke sin store lidenskab, selv om Ældrerådet protesterede højlydt. Hun elskede at sejle.

Men da Brigitta døde i en sejlsportskonkurrence i det sydlige Stillehav, blev Alaric knust og svor, at han aldrig mere ville udfordre sit lands traditioner. Jules var dengang to år gammel. Han tilbagekaldte ikke loven om, at kvinder kunne uddanne sig, men han lagde begrænsninger på, hvilke job kvinder kunne bestride og gjorde ingenting for at forbedre deres karrieremuligheder. Han giftede sig igen. Denne gang gjorde han en anstændig adelsfrøken fra Aliestle til sin hustru og dronning; en kvinde, der kendte sin rolle og sin plads i samfundet.

– Jeg tror, at min mor ville se, at jeg i hele mit liv af respekt og kærlighed til jer, min familie og mit land har gjort det, man forventede sig af mig, tilføjede Jules.

Men hun vidste, at selv ikke et helt liv med at gøre andre tilpas og at være godgørende betød noget. Ikke i et så patriarkalsk samfund som hendes, hvor døtre, hvad enten de var kongelige eller ej, blev købt og solgt som kvæg. Hvis Jules ikke giftede sig og fik placeret mindst et af sine børn på tronen i et eller andet land, ville hun blive opfattet som en total fiasko. Den forpligtelse tyngede Jules.

Hendes fars øjne blev smallere. – Jeg vil gerne indrømme, at man ikke kan bebrejde dig, at de forhold endte, som de gjorde. Du har altid været en sød og lydig datter.

Hans ord fik det til at lyde, som om hun var et kæledyr og ikke en højt elsket datter, som han og hendes mor havde brugt år på at undfange. Det overraskede hende ikke. Kvinder blev behandlet som kæledyr i Aliestle.

Hun havde selvfølgelig heller ikke gjort noget for at ændre det. Hun var lige så skyldig, i at det fik lov til at fortsætte, som sin far og Ældrerådet. Som barn havde hun erfaret, at Aliestle ikke havde noget ønske om, at hun skulle blive lige så selvstændig og frisindet, som hendes mor havde været. Aliestle ville have, at Jules skulle blive præcis det, hun var blevet. En pligtopfyldende og lydig prinsesse, som ikke udfordrede tingenes tilstand. Men hun håbede, at alt det ville ændre sig, når hun var blevet gift og boede i et andet land. Så ville hun hjælpe sin bror Brandt, kronprinsen, når han var blevet konge, og støtte ham i at modernisere landet og forbedre kvindernes vilkår.

Hendes far så indgående på hende. – Jeg tænker, at det vil være overilet at gifte dig bort til en arving efter et medlem af Ældrerådet.

Hun mærkede protesten svulme op i sig, men hun pressede læberne hårdt i. Hun havde sagt mere, end hun havde villet. Hun var nødt til at opretholde et køligt og roligt ydre, selv om hun rystede indeni.

Hvis hun blev gift med en af de kongelige i Aliestle, ville hun være fanget i dette undertrykkende land for evigt. Hendes børn, især hendes døtre, ville blive mødt med de samme fordomme om en kvindes plads og rolle i samfundet, som dem hun stod overfor nu.

Hun bekæmpede sin panik. – Jeg beder dig, far, giv mig en chance mere. Jeg vil gøre alt, hvad jeg kan, for at blive gift. Næste gang skal det nok lykkes.

Han hævede det ene øjenbryn. – Du lyder ligefrem ivrig?

Det var snarere desperation, han hørte i hendes stemme. Hun tvang sig til at smile. – Hm, jeg er otteogtyve, far. Mit biologiske ur tikker.

– Ah, børnebørn! Han strålede, som om der var blevet fundet et sjældent råstof i Aliestles bjerge. – Det er det eneste, jeg savner i mit liv. Jeg skal med det samme arrangere et nyt forsøg. Med din historie i baghovedet har jeg skam allerede overvejet en. Det gjorde jeg allerede, dengang du rejste til Vernonia.

Hans manglende tillid stak hende i hjertet.

– Jeg mangler kun at forhandle ægteskabskontrakten på plads, fortsatte han.

Med hendes medgift ville det tage cirka fem minutter.

– Og hvem skal jeg så giftes med, far? spurgte Jules, som om hun spurgte om, hvem der kom til middag i aften, og ikke om, hvem hun skulle tilbringe resten af sit liv sammen med i et kærlighedsløst ægteskab, der udelukkende blev indgået for at gavne to lande. Men hvad som helst ville være et fremskridt, hvis bare det bragte hende ud af Aliestle.

– Kronprinsen af La Isla de la Aurora. Han hedder Enrique.

– Morgenrødens Ø, oversatte hun.

– Det er en lille ø i Middelhavet ud for Spaniens kyst. Kongen hedder Dario.

Mindet om San Montico, en anden ø i Middelhavet, som kronprins Richard de Thierry regerede over, dukkede op i hendes hoved. Alle borgere dér havde lige rettigheder. Arrangerede ægteskaber var sjældne, selv om de stadig dyrkede nogle få gamle skikke også dér. Hun ville ikke have fået lov at sejle, men vandet og vinden omkring øen ville have været perfekt til netop det.

Længslen rislede gennem hende.

Det var arven efter hendes mor. Det var, når hun sejlede, at hun følte sig tættest knyttet til sin mor, en kvinde, hun ikke kunne huske. Det var det eneste, Jules foretog sig udelukkende for sin egen skyld. Uanset hvad livet bød hende, uanset de traditioner, hun var tvunget til at underkaste sig, kunne hun flygte fra sin skæbne, når hun var ude at sejle på havet.

Men hun måtte kun sejle på søer og floder.

Jules havde lært at sejle under et besøg hos sine morforældre, men hendes far havde forbudt hende at sejle på havet af frygt for, at hun skulle lide samme skæbne som sin mor. To årtier senere behandlede han hende stadig som en lille pige. Nu ville han måske endelig se hende som en voksen og give hende lov, selv om hun var kvinde.

– Hvis jeg skal bo på en ø, må jeg så sejle?

– Du må ikke sejle på havet under din trolovelse.

Håbet blomstrede op i hende. Den åbning havde han aldrig givet hende før. – Og når jeg så er blevet gift?

– Det bestemmer din mand. Det er ham, der bestemmer, hvad du skal stille op med din … hobby.

Det var ikke hendes hobby. Det var hendes lidenskab.

Når man befinder sig på et skib, er det kun øjeblikket, der tæller. Vinden i håret. Den salte luft. Roret mellem hænderne. Hun kunne næsten glemme, at hun var Hendes Kongelige Højhed Prinsesse Julianna og bare være Jules. Ingen andre steder havde hun nogensinde følt sig så fri, som når hun sejlede.

Hvis La Isla de la Aurora var et lige så moderne land som San Montico, ville hun få sin frihed og lov til at sejle på havet. Hendes hjerte svulmede. Det ville afbøde smerten over, at hun ikke skulle giftes af kærlighed.

– Du må forstå, Julianna, at det her er din sidste chance for at blive gift uden for Aliestle. Hvis prins Enrique siger nej, bliver du gift med en herfra, når du kommer hjem.

Hun gøs. – Jeg forstår, far.

– Du kunne jo prøve at gøre trolovelsen så kort som muligt, tilføjede han. – En meget kortvarig trolovelse ville være fint.

Jules kunne ikke risikere, at prins Enrique skiftede mening og ikke ville gifte sig med hende. Hun måtte overbevise ham om, at hun var den rigtige for ham. Den perfekte prinsesse. Måske ville hun finde den kærlighed, hun drømte om. Hendes forældre havde jo fundet den i et arrangeret ægteskab. Det kunne også ske for hende.

Hun undlod at tænke længere. – Hvornår skal jeg rejse, far?

– I morgen, hvis jeg får afsluttet forhandlingerne med kong Dario og prins Enrique i aften, svarede Alaric. – Du vil blive ledsaget af kronprinsen, en tjenestepige og en bodyguard.

Hendes sidste chance for et liv i frihed. En frihed, der ikke kun handlede om hende selv, men også om hendes børn og kvinderne i hendes eget land. Hun måtte ikke begå nogen fejl.

– Jeg skal sørge for at være klar, far.

*

Alejandro Cierzo de Amanecer lå i sin seng i villaen ved strandpromenaden, da han hørte en lyd uden for døren. Den herreløse kattekilling, som han havde fundet ved bådebyggeriet, trængte nok til et eller andet. Han åbnede øjnene og så, at solen strømmede ind gennem de nye vinduer, der gik fra gulv til loft. Morgenmad, sandsynligvis.

Døren til soveværelset sprang op. Lyden af tunge støvler gav genlyd hen over de nylagte terrakotta-klinker i hallen.

Åh, nej. Ikke igen! Alejandro skar en grimasse, men rørte sig ikke. Han kendte rutinen.

En deling kongelige soldater klædt i blå og gule uniformer stillede sig rundt om sengen. De havde i det mindste ikke trukket våbnene denne gang. Men han nægtede at opfatte det som et fremskridt.

– Hvad vil han nu?

Delingens kaptajn, Sergio Mendoza, så lige så udtryksløs ud som altid. Han var en ældre herre med grånende hår ved tindingerne. – Kong Dario anmoder om Deres tilstedeværelse i paladset, Deres Højhed.

Alejandro jog frustreret hånden gennem håret. – Min far anmoder aldrig om noget!

Sergios ansigtsudtryk ændrede sig ikke. Alejandro havde kun set ham vise følelser én gang. Det var dengang, Alejandro som teenager kom for sent hjem efter en date med Sergios yngste datter. Trods alle sikkerhedsforanstaltningerne omkring dem havde Alejandro frygtet for sit liv, da han så raseriet i kaptajnens øjne.

– Kongen beordrer Dem til at komme med os nu, sir.

Alejandro havde ingen anelse om, hvorfor hans far ville se ham. Der var alligevel ingen i paladset, der lyttede til hans mening. Han ønskede ganske vist ikke at være en del af monarkiet, men han havde ikke tænkt sig at svigte sit land. Det var her, han havde grundlagt sin forretning. Han havde foreslået økonomiske reformer, for eksempel at udvikle turismen i landet. Men hans ideer var i modstrid med faderens og storebroderens. De to var mere gammeldags og traditionelle i deres tankegang.

Der lød en høj piben. Den lille, forpjuskede kattekilling var på vej op i sengen. Den havde været en plage de sidste to uger, hvor han havde haft travlt med at bygge både og med at renovere villaen.

– Jeg er nødt til at komme i tøjet, før jeg kan gå nogen steder.

– Vi venter, mens De kommer i tøjet, sir. Sergios ord fik ikke ligefrem Alejandro til at slappe af. – Kongen ønsker, at De skal komme uden unødig forsinkelse.

Alejandro bed tænderne sammen. Han havde lyst til at bede den loyale kaptajn om at forsvinde, men vagterne ville bare bruge magt. Han var træt af den kamp. – Kan man ikke få lidt privatliv?

Sergio beordrede soldaterne ud af værelset, men blev selv stående. – Jeg venter lige uden for døren, sir. Der står vagter ved alle vinduer.

Alejandro rullede med øjnene. Hans far opfattede ham stadig som en oprørsk teenager. – Jeg er tredive år gammel, ikke sytten.

Sergio tav. Han stod sandsynligvis og tænkte på Alejandros mange tidligere eskapader.

– Og hvor tror De, jeg ville løbe hen, hr. kaptajn? Min forretning er her. Jeg ejer flere ejendomme her i landet. Min fars lakajer følger mig overalt.

– For Deres egen sikkerheds skyld, sir. De har brug for beskyttelse. De er nummer to i tronfølgen.

– Mind mig ikke om det.

– Der er mange, der ville give alt for at være i Deres sko, sir.

Ikke hvis de vidste, hvad det betød at være den, der var reserven. Ingen tog sig af, hvad han mente, heller ikke når han forsøgte at hjælpe landet. Han måtte kæmpe alene.

Alejandro hadede at være prins. Han havde fået sin uddannelse i USA og havde ikke spor lyst til at deltage i et system, hvor al magten lå hos én person. Men han ønskede det bedste for sit land.

Alejandro klappede killingen. – Okay. Jeg skal ikke gøre dit arbejde vanskeligere, end det allerede er.

Så snart Sergio var gået, stod Alejandro op og gik i bad. Hans far havde ikke krævet, at han skulle klæde sig formelt på, så kakishorts, T-shirt og et par sejlersko måtte være okay.

Tyve minutter senere trådte Alejandro ind i paladsets modtageværelse. Hans storebror rejste sig fra sofaen. Enrique lignede en yngre udgave af deres far. Kortklippet i skræddersyet designerjakkesæt, kridhvid skjorte med tilhørende silkeslips og nypudsede, italienske lædersko. Desværre opførte han sig også som deres far.

– Jeg håber virkelig, at det her er vigtigt, Enrique, sagde Alejandro.

– Det er det. Broderens læber buede sig i et dumsmart smil. – Jeg skal giftes.

Det var på tide. Enriques bryllup ville være det første skridt mod en frigørelse fra monarkiet for Alejandro. Det næste store skridt ville være en nevø eller niece, der kunne overtage hans plads som nummer to i tronfølgen. – Tillykke, bror. Jeg håber, forlovelsen bliver kort. Skynd dig at gøre din brud gravid.

Enrique grinede smørret. – Det er sandelig også planen.

– Hvorfor vente til efter brylluppet?

Broderen lo. – Kong Alaric slår mig ihjel, hvis jeg gør det før. Han er på bestemte punkter ret gammeldags.

– Alaric?

Alejandro havde hørt navnet før, men det varede et øjeblik, før han huskede hvor. – Skal du giftes med en prinsesse fra Aliestle?

– Ikke en prinsesse. Prinsessen fra Aliestle. Enrique lød begejstret. Aliestle var et lille kongerige i alperne med en overflod af naturressourcer. Landet var langt rigere end La Isla de la Aurora. – Kong Alaric har fire sønner og kun én datter.

– Så er far vel glad.

– Han er ovenud lykkelig ved udsigten til Juliannas medgift og de økonomiske fordele, det vil give os at være allieret med Aliestle. Og heldigvis for mig er prinsessen lige så smuk, som hun er rig. Lidt af en isprinsesse, så vidt jeg har hørt, men jeg skal nok få varmet hende op.

– Hvis du har brug for hjælp …

– Det kan godt være, at jeg ikke har samme ry med hensyn til damer som du, men jeg skal nok klare det selv.

– Jeg håber, at I bliver lykkelige.

Alejandro mente hvert et ord. Et lykkeligt par ville betyde flere arvinger. Jo længere Alejandro faldt ned i rækken af tronfølgere, desto bedre. Så ville han kunne koncentrere sig om sin forretning og om at finde investorer, der kunne forbedre landets slunkne finanser.

– Du skal være min forlover.

Var det et spørgsmål eller en ordre?

– Det er skadeligt for mit helbred at omgås aristokratiet.

– Du bliver nødt til at flytte hjem til efter brylluppet.

Altså en ordre! Vreden flammede op i Alejandro. – Enrique …

– Den kongelige familie må stå sammen under alle forberedelserne. Om dagen kan du gøre, hvad du vil, hvis der ikke er nogen officielle arrangementer. Men det forventes, at du deltager i alle middagsselskaber og andre arrangementer om aftenen. Du skal også være her, når prinsessen og hendes følge ankommer i dag.

Alejandro bandede. – Du lyder fuldstændig som far.

– Det er fars ordrer, ikke mine.

Alejandro så et sjældent glimt af medfølelse dukke op i Enriques øjne.

– Men jeg vil gerne have, at du er min forlover. Du er min yndlingsbror.

– Jeg er din eneste bror.

Enrique lo. – Så meget desto mere er der grund til, at du skal stå ved min side. Far skal nok kompensere dig for ulejligheden.

Alejandro syntes, at hans liv var blevet en stor ulejlighed. Derudover ville hans far aldrig kunne give ham det eneste, han virkelig ønskede sig. – Jeg vil ikke have hans penge.

– Nej, det har du aldrig villet. Men når nu far tilbyder dig penge, så sig dog ja. Du kan jo sætte pengene i bådebyggeriet, købe flere ejendomme eller donere dem til velgørenhed. Du har fortjent dem, Alejandro. Du må ikke lade din stolthed bestemme alt.

Det ville Alejandro ikke diskutere. – Det eneste, jeg ønsker, er at få lov til at være i fred.

– Når Julianna og jeg har fået børn, kan du få din frihed. Hvis du gør dit til, at brylluppet bliver til noget, har far lovet at lade dig leve dit eget liv.

Hm, endelig.

– Har du bedt ham om det her, eller er det ham, der har tilbudt det?

– Det er en kombination, men du kan stole på, at far holder sit ord.

– Hvornår skal jeg komme hjem?

– I eftermiddag.

Alejandro bandede igen. Han havde et bådebyggeri, der skulle køre, investeringer, der skulle passes, og han skulle forberede sig til kapsejladsen Med Cup. For ikke at nævne kattekillingen, der skulle have mad.

– Jeg har mit eget liv. Jeg har også forpligtelser.

– Din største forpligtelse ligger her i kongehuset. Og de forpligtelser forsømmer du, når du bruger al din tid på at ligge og lege med både.

Alejandro kogte, men forsøgte at tale roligt. – Jeg leger ikke. Jeg arbejder. Og jeg lover dig, at den kommende Med Cup-sejlads er en fantastisk chance for at …

Enrique afbrød Alejandro. – Hvis du ønsker at opbygge landet og dets omdømme i udlandet, så skal du støtte det kongelige bryllup. Det vil betyde langt mere for økonomien end dine kostbare forestillinger om landets natteliv og smarte feriesteder, der skal tiltrække sejlerfolket.

– Med Cup er et stort foretagende. Jeg vil …

Enrique fejede Alejandros ord til side med en håndbevægelse, som var de irriterende myg. Som faderen, så sønnen. – Jamen, gør, hvad du må gøre, men sørg for at være her, når prinsessen ankommer, ellers sender far dig ud på en diplomatisk mission.

Ordene ramte Alejandro midt i solar plexus. De var hverken overraskende eller uventede. Han kendte sin far og brors måde at fungere på. Truslen kunne sagtens blive til virkelighed. Det betød, at Alejandro var nødt til at gøre, som han fik besked på, hvis han ville sikre sin egen fremtid. Sin frihed.

– Jeg skal være her, inden din prinsesse ankommer.

Men han havde nu tænkt sig at gøre det på sin egen måde.

En gang familiens sorte får, altid familiens sorte får.

Og helt ærligt, Alejandro havde ikke noget imod den titel.

*

En helikopter fejede hen over Middelhavets klare, blå overflade. Den luksuriøse kabine med de store lædersæder var behagelig. Jules, Brandt, Yvette, Juliannas tjenestepige, og Klaus, hendes bodyguard, sad i hver sit sæde. Men selv om helikopteren var lydisoleret, kommunikerede de gennem headsets for ikke at skulle råbe for at overdøve rotorbladene.

De var der næsten.

En blanding af spænding og nervøsitet gjorde, at Jules sad som på nåle og hele tiden kom til at sno en hårlok om sin finger. Hun lagde hænderne ned i skødet og knyttede dem for at holde dem i ro. Hun ville så gerne gøre sin familie og sit land stolt. Og sin mor, gud velsigne hende. Det var vigtigt, at hun fremstod som en prinsesse med fuldkommen kontrol over sig selv, selv om det ikke altid var så let.

Hun kiggede ud ad vinduet. Under sig på vandet fangede hendes blik en Sun Fast 3200 med en farvestrålende spiler. Hun pressede panden mod vinduet for bedre at kunne se sejlbåden.

Pragtfuld!

Besætningen sad ved rælingen med benene dinglende ud over siden. Båden gled hen over bølgerne.

Længslen gav hende næsten åndenød.

Hvad ville hun ikke give for at være om bord på den båd og på vej væk fra øen? I stedet fløj hun mod den fremmede, der skulle blive hendes mand og far til hendes børn. Men sådan burde hun slet ikke tænke. Hun havde et ansvar, en forpligtelse. Den samme pligt, som hendes mor havde været underlagt for så mange år siden. Det måtte være bedre at gifte sig med prins Enrique end at være fanget i det patriarkalske Aliestle resten af livet. Det håbede hun i alt fald. Hun skar en grimasse.

– Er du okay? spurgte Brandt.

Hun trak på skuldrene. – Jeg tror somme tider, at der hviler en forbandelse over mig. Da mine gudmødre kom med gaver til min dåb, må en af dem have forbandet mig og dømt mig til et liv i lydighed uden nogen belønninger. Herunder et kærlighedsløst, arrangeret ægteskab.

Og en uindfriet længsel efter eventyr og frihed.

– Kig ud ad vinduet. Du er ikke forbandet, Jules. Du kommer til at leve i et ferieparadis.

Hvide sandstrande formet som nymåner kom til syne. Palmerne så ud til at stå ret, bortset fra dem, der bøjede sig ned mod jorden. Strandene blev til en by med pastelfarvede bygninger med røde tegltage og smalle gader. Små landsbyer lå spredt ud over landskabet i bakkerne bag byen.

Rækker af sejlbåde lå side om side i marinaen. Høje master og skinnende, vuggende både. Hun blev tør i munden.

Måske var forbandelse ikke det rigtige ord. Alle disse sejlbåde måtte da være et godt tegn, ikke? – Livet bliver måske anderledes her.

– Det gør det, smilede Brandt.

Det var det samme charmerende smil, som hun havde set på forsiden af en tabloidavis i lufthavnen i Spanien.

– Din forlovede skal nok falde for din skønhed og intelligens. Han falder pladask for dig og giver dig lov til at gøre, som du vil. Herunder at sejle på havet.

Hun krummede tæer i forventning. – Jeg håber, at du har ret.

– Tillid, du skal have tillid til skæbnen. Det siger du altid til mig.

Ja, det gjorde hun. Men det her var noget andet. Jules vidste intet om prins Enrique. Hun havde ikke haft tid til at slå ham op på nettet. Ikke fordi det ville gøre nogen forskel, hvis hun havde fundet ud af, at han var et uhyre. Han kunne for hendes skyld være så gammel, at han stod med det ene ben i graven.

Så, rolig nu, sagde hun til sig selv. Nu overreagerer du vist. Hendes far plejede at finde unge mænd til hende, fordi han ville have børnebørn.

Jules håbede, at Enrique var charmerende og flot, og at han ville tage hende med storm. Hun ønskede virkelig, at hun ville finde ham tiltrækkende og komme til at elske ham. Og hun håbede også, at han ikke elskede en anden kvinde, men at hans hjerte var frit.

Angsten voksede i hende. Både prins Richard og prins Niko havde elsket en anden. Hvis Enriques hjerte tilhørte en anden, ville det forhindre, at deres forhold kunne udvikle sig til kærlighed, selv hvis de nåede op til alteret.

Hun flyttede sig uroligt i sædet. – Jeg håber virkelig, at dette land har en mere moderne opfattelse af kvinder.

– Den må i alt fald være mere tidssvarende. Aliestle har sovet siden middelalderen. Brandt lagde hånden over sit headset. – Hør, jeg kan høre far snorke. Tyrannen kan vække en død.

Et smil lagde sig om hendes læber. – Bare ærgerligt, at vi ikke har kunnet vække ham.

– Og Ældrerådet.

Hun nikkede og så på sin bror. Han var bedre kendt som playboy end som en dristig politiker og hersker.

– Når du bliver konge, vil du ændre på tingene.

Brandt trak på skuldrene. – Det er hårdt arbejde at være konge.

– Du skal nok vokse med opgaven.

– Tror du det?

– Ja.

Deres blikke mødtes, og hun forsøgte med sit blik at få ham til at huske deres mange diskussioner og planer. Okay, hendes mange planer.

– Du skal bringe vores land ind i det enogtyvende århundrede. Om ikke for dine undersåtters skyld, så for dine børn og børnebørns skyld. Især døtrene.

– Jeg ved ikke rigtig.

– Jo, du gør. Og jeg skal nok hjælpe dig.

Brandts løbebane var klart afstukket. Han prøvede at nyde alt det, der fulgte med at være kongelig og kronprins, inden de mange forpligtelser som konge lagde sig som en dyne over ham. Men de ville komme, og han måtte snart se at blive voksen.

– Når jeg først er blevet gift med en fra et andet land, slutter fars ret og muligheder for at bestemme over mig. Så kan jeg repræsentere vores land i hele verden og finde støtte til at hjælpe dig med at gennemføre reformer, når du bliver konge, selv hvis Ældrerådet er imod. Vi er nødt til at gøre Aliestle til et bedre sted at leve, Brandt.

Han svarede ikke. Det forventede hun heller ikke.

– Vi nærmer os paladset, sagde piloten over headsettene.

Jules fik gåsehud. Hun stirrede nysgerrigt ud ad vinduet.

Hendes nye hjem. Oven over havet knejsede et palads. Det var hvidt med masser af stuk og orangerøde tegl. Paladset var flere etager højt med et utal af vinduer og balkoner.

Ingen høje, dystre tårne. Var det endnu et godt varsel?

En brolagt vej og smalle spadserestier snoede sig op gennem et landskab fyldt med palmer, blomstrende buske og grønt løv. Det hele så meget velholdt ud. Vandet skød mindst ti meter op i luften fra en overdådigt udsmykket fontæne foran paladset.

Middelhavsøen og paladset var så anderledes end Aliestles mørke borge, stejle bjergsider og kulde. Alene det at bo i et mildere klima ville være en stor forandring fra den mørke stenborg, hun kaldte sit hjem, og som kunne være taget lige ud af et dystert Grimm-eventyr.

– Måske har far endelig gjort det rigtige, sagde Brandt.

Jules nikkede. – Her er smukt.

– I alle tilfælde set herfra.

Hun sukkede. – Nu må du ikke glemme, at du er her for at støtte mig moralsk.

– Og for at sikre, at jeres hvedebrødsdag ikke begynder for tidligt.

Som om hun nogensinde ville få mulighed for det.

Han skulle bare vide. Forlovet tre gange, og alligevel havde hun aldrig været tættere på end et lille kys. Prins Nikos kys havde været dejligt nok, men overhovedet ikke lidenskabeligt på den måde, hun havde hørt andre kvinder tale om. Måske prins Enrique …

Helikopteren landede. Rotorbladene sagtnede farten, og piloten slukkede motoren. Hendes hænder rystede, da hun skulle spænde sin sikkerhedssele op. Da de forlod helikopteren, var uniformerede mænd ved at læsse deres bagage over i en vogn.

– Velkommen til La Isla de la Aurora, Deres Kongelige Højhed Kronprins Brandt og Deres Kongelige Højhed Prinsesse Julianna.

En ældre mand i gråt jakkesæt bukkede. – Jeg er Ortiz. Prins Enrique beklager, at han ikke selv kan være til stede. Han sidder i et vigtigt statsmøde.

– Vi forstår, smilede Brandt. Han var ganske vist ikke nogen stor statsmand, men imødekommenhed, det vidste han, hvad var. – Statens anliggender kommer i første række.

Jules så sig om. Der duftede af blomster. Paradis? Ja, måske.

– Mange tak, sir. Ortiz lød taknemlig. – Jeg har ansvaret for paladset og står til Deres tjeneste. Uanset hvad, skal jeg sørge for det.

Jules så på Brandt. Hans smil lignede en rævs. Hun måtte sørge for, at han ikke misbrugte det generøse, gæstfrie tilbud.

– Hvor er her yndigt, Ortiz, sagde hun. – Så indbydende med alle de blomster og alt det grønne.

– Det glæder mig, at De kan lide det, ma’am. Hans smil fik ham til at se mange år yngre ud. – Tillad mig at vise Dem og selskabet indenfor.

Klaus nikkede. Hendes halvtredsårige bodyguard med det kortklippede hår og et våben skjult under den skræddersyede jakke havde beskyttet hende lige så længe, hun kunne huske.

– Efter Dem, hr. Ortiz, svarede hun.

Mens de gik op mod hovedindgangen, fortalte Ortiz kort om paladsets historie. Hun havde ikke vidst, at den kongelige familie havde regeret øen så længe. Den lange række af regenter havde uden tvivl imponeret hendes far, der gerne ville sikre sine børnebørn et styre, der ville gå i arv i mange generationer endnu.

– Prins Enrique har gjort meget for landet. Der findes ingen bedre efterfølger efter kong Dario, ma’am, svarede Ortiz.

Bare hun vidste, om det var ren propaganda eller sandt. Hun vidste alt for lidt om sin kommende ægtemand. – Jeg glæder mig til at møde prins Enrique, svarede hun.

Ortiz strålede. – Han sagde det samme under frokosten, ma’am.

Et tredje godt tegn? Det håbede hun.

Da de nærmede sig paladsets hovedindgang, åbnedes to buede trædøre som ved et trylleslag.

Hun stirrede med en blanding af forventning og uro. Hvis alt gik godt, ville dette palads blive hendes fremtidige hjem. Her skulle hun bo sammen med sin mand og føde sine børn. Hun bekæmpede en trang til at krydse fingre, trak vejret dybt og trådte ind. De andre fulgte efter.

Loftet lå højt, højt oppe over hendes hoved og gjorde den store marmorbelagte hall til et åbent og luftigt rum. På væggene hang der storslåede malerier, en blanding af moderne og klassisk. Midt i hallen fangede en stor marmorstatue af en kvinde Jules’ opmærksomhed.

– Forbløffende.

– Det er Eos. Andengenerations gud efter de græske titaner. Vi foretrækker hendes latinske navn Aurora, morgenrøden. Uanset hvilket navn De foretrækker, så vil hun altid være Morgenrødens Gudinde, forklarede Ortiz.

– Hun er smuk, samtykkede Brandt. – Eos begærede smukke, unge mænd. Hvis hun lignede den statue, så har hun ikke haft svært ved at finde villige elskere.

– Luk dørene! råbte en brysk mandsstemme. – Nu!

Tjenerne baksede med de tunge døre. De måtte lægge kræfterne i og stønnede.

– Hurtigt, fortsatte stemmen.

De, der stod bag Jules, skyndte sig helt ind i hallen, så dørene kunne blive lukket. Hun blev skubbet lidt fremad.

En mand i shorts kom løbende. Noget sort pilede hen over gulvet.

– En rotte, Deres Højhed, skreg Yvette.

– Der er ingen rotter her i paladset, råbte Ortiz.

Den sorte pelskugle for ind mellem benene på Jules. Hun snublede, og marmorgulvet kom susende op mod hende.

Og så blev hun stoppet, men ikke af gulvet.

To stærke arme holdt om hende. Hendes ansigt blev presset ind mod en hård, nøgen brystkasse. Huden var varm. Mørkt hår kildede hende i næsen, og hun kunne høre et hjerte slå. Åh gud, han lugtede godt. Ikke nogen parfume der. Han lugtede af vand og sæbe … og hav.

Hun fik lyst til at sniffe en gang til.

– Deres Højheder. Nogen tilskadekomne?

Højheder? Var denne mand prins? Hendes far havde ikke talt om brødre, kun om kronpinsen. Åh, hvis dette var Enrique …

ANDET KAPITEL

– Jules? Brandt lød bekymret.

– Der skete ikke noget, svarede Jules hurtigt. Hun var mere interesseret i manden, prinsen, der havde reddet hende fra at lande på hovedet, og som stadig holdt hende i sine arme. Brede skuldre. Hendes hjerte bankede heftigt.

– Undskyld. Hans dybe, melodiske stemme og hans spanske accent fik hendes hjerte til at banke endnu hurtigere. – Kattekillingen smuttede fra mig.

Ortiz løftede hagen. – Som sagt, der er ingen rotter i paladset, prinsesse.

Prinsen trak vejret skarpt ind, og hun mærkede, at hans arme løsnede sig, og han satte hende forsigtigt ned på gulvet. Men han holdt fortsat om hende, også da hun igen stod på sine fødder.

– Okay? spurgte han.

Hun nikkede og tvang sig til ikke at stirre på hans muskuløse brystkasse.

Han gav helt slip på hende.

Hun gøs frydefuldt. Hun var ikke vant til at være i så tæt kontakt med mænd. Hun så indgående på ham.

Han måtte være næsten 1,90 høj og var meget atletisk bygget. Han lignede mere en pirat end en prins med sit skulderlange, mørkebrune hår, kakishorts og bare fødder. Og så, jo hun så rigtigt, havde han en ørering i det venstre øre.

Hans markerede hage, de høje kindben og den lige næse var som mejslet i marmor og fik hende til at tænke på Eos-skulpturen. Men hans svungne læber og tykke øjenvipper mildnede de markerede ansigtstræk.

Resultatet var pragtfuldt. Det ansigt ville hun med glæde skulle se på i timevis. Dagevis. Ja, i årevis.

– T-tak, stammede hun.

To varme brune øjne mødte hendes. Gyldne pletter flammede som ild i alt det brune.

– Det var så lidt.

Alt andet falmede væk som et baggrundstæppe. Tiden stod stille, mens noget nyt og ukendt foldede sig ud dybt inde i hende.

Han fejede den sorte pelsklump op i hånden. Ømheden i hans mørke øjne fik hendes hjerte til at smelte. Hun ville elske det, hvis en mand, han, ville se på hende med det blik.

Killingen miavede. Han strøg den over pelsen og så på hende igen. – Du er altså prinsesse Julianna fra Aliestle.

Det var ikke et spørgsmål.

– Ja.

Jules havde aldrig før troet på kærlighed ved første blik. Hun håbede, at deres børn ville komme til at ligne ham. Et smil lagde sig om hendes læber og nåede helt ind i hendes hjerte. Denne gang havde hendes far gjort det rigtige! Hun ville få sin drøm opfyldt. Hun ville gifte sig af kærlighed. En varm glød bredte sig i hende. – Og du må være Enrique.

– Nej. Han stak hagen frem. – Jeg er Alejandro.

*

Alejandro holdt fast på killingen og så forvirringen brede sig i Juliannas smukke ansigt. Han var også lidt forvirret over sin egen reaktion på den såkaldte isprinsesse. Hun var praktisk talt smeltet ind mod ham, og han var slet ikke kølet ned endnu. Pragtfuld krop inde under den koralfarvede dragt, langt lyst hår og store blå øjne, som en mand kunne drukne i.

Hun duftede godt. Som en buket vilde blomster. Han spekulerede på, hvordan hendes lipgloss mon smagte.

Han tvang sit blik væk fra hendes læber. Juliannas ægteskab med Enrique og de børn, hun ville undfange, ville flytte Alejandro væk fra tronfølgen. Hun var hans befrier. Han skulle udelukkende tænke på hende som sin svigerinde.

Det burde ikke være så svært. Hun var slet ikke hans type.

Smuk, bestemt. Og tiltrækkende, hvis man brød sig om kvinder, der vidste, hvordan man lagde en perfekt makeup og var i stand til at udkonkurrere enhver supermodel. Men han ville have en kone, der var ligeglad med ydre staffage, rigdom og kongelighed.

– Alejandro, gentog Julianna, som om han ikke kendte sit eget navn.

Han kunne ikke huske, hvornår nogen sidst havde taget ham for at være kronprinsen. Men at Julianna ikke engang vidste, hvordan hendes kommende mand så ud, overraskede Alejandro. Arrangerede ægteskaber var stadig en del af livet ved hoffet i mange lande, men at sige ja til at gifte sig med en, man ikke engang havde set et fotografi af, det forekom ham alligevel underligt.

– Ja, det er mig.

Hun stivnede. Gløden i hendes øjne forsvandt, og hendes ansigtsudtryk blev direkte køligt.

Isprinsesse? Nu kunne han se, hvorfor nogen kaldte hende isprinsessen. Forandringen i hendes holdning og ansigtsudtryk overraskede ham, men han havde datet tilstrækkeligt mange overforkælede kongelige og rige kvinder til, at han med det samme genkendte det. Og hende her havde en far, der var lige så rig som kong Midas. Han fik næsten ondt af Enrique. Men kun næsten.

Hun trak de nydeligt buede øjenbryn sammen og så snare hoven end interesseret ud, da hun spurgte: – Og det gør dig til …?

Killingen gav en lille lyd fra sig. Han aede den under hagen med tommelfingeren. Nu så hun utålmodig ud. Han gav sig god tid. – Enriques lillebror.

Han ventede på, at hendes blik skulle skifte fra hovent til nedladende. Der var aldrig nogen, der interesserede sig for nummer to i tronfølgen, især da ikke den kvinde, der skulle være dronning.

– Åh. Hendes ansigt var udtryksløst. – Jeg vidste ikke, at Enrique havde en lillebror.

Det troede Alejandro på. – Min familie taler ikke gerne om mig.

Ortiz rømmede sig.

– Rolig nu, damen er praktisk talt familie, Ortiz. Hun kommer til at høre alle historierne. Sladderen over teen. Antydningerne over drinksene. De indforståede blikke over desserten. Der er ingen grund til at skjule sandheden.

– Og hvilken sandhed skulle det så være? spurgte hun.

– Jeg er familiens sorte får.

Hun stak hagen frem. – En sort kat til et sort får.

– Ikke mit valg. Det er den, der har valgt mig.

Hun stirrede på killingen, men undlod at klappe den. – Killinger er heldige. De kan vælge frit.

– Hm, bare ærgerligt, at de kongelige ikke har samme mulighed, sagde Alejandro og ventede på hendes svar. Men hun svarede ikke.

– Spise, sove, lege.

En mand i begyndelsen af tyverne med mørkt hår kom til syne. Hans ansigtstræk var skarpe, men hans fornemme holdning matchede designertøjet og de italienske sko.

– Et perfekt liv, meget bedre end en prins’.

– Hm, men kaviar indgår ikke i dens kost, sagde Alejandro.

Manden skar en grimasse. – Også kun nu og da i min.

Julianna sukkede. – Prins Alejandro, det er …

– Alejandro, tak. Jeg bruger ikke min titel.

– Bare det var mig, sagde den anden. – Selv om titler nogle gange er en fordel, når det handler om kvinder.

– Ja, men det er vist også den eneste fordel, medgav Alejandro.

Julianna rullede med øjnene. – Kan I to ikke udveksle dating erfaringer senere. Jeg vil gerne præsentere.

Prinsessens ord sagde Alejandro, at hun lignede Enrique. De gik begge to op i etikette. De skulle nok komme til at leve lykkeligt til deres dages ende.

– Alejandro, fortsatte hun. – Det er Hans Kongelige Højhed Kronprins Brandt. Den ældste af mine fire yngre brødre.

Bror? Alejandro så indgående på dem begge. Han ville aldrig have gættet, at de var så nært beslægtede. Brandt var lige så mørk, som hun var lys.

– Halvbror, oplyste Julianna, som om hun læste Alejandros tanker.

Nå, sådan. Men det forklarede ikke, hvorfor han ikke kunne lade være med hele tiden at se ned på hendes mund. Skønhed kunne aldrig opveje en ubehagelig personlighed. Hun lod til at være den kvindelige udgave af hans storebror. Han ønskede kun, at han kunne gå ind til sig selv igen. Han fik klaustrofobi, når han var omgivet af kongelige.

– Dejligt at træffe dig, sagde han. Nu havde han levet op til sin forpligtelse om at være der, når prinsessen ankom. Han tog killingen under armen. – Jeg vil …

Julianna strøg killingen over ryggen. Det overraskede ham. Det blide smil i hendes ansigt nåede helt op i øjnene. Hans puls steg. Han havde aldrig kunnet stå for store, blå øjne.

– Vil du holde ham?

Hun trak hånden til sig. – Ellers tak.

Alejandro kunne slet ikke finde ud af hende. En stærk sky af aftershave ramte ham. Han genkendte den giftige lugt af sin brors aftershave, som nogen kaldte en kostbar cologne.

Enrique nærmede sig dem med højt hævet hoved. Hvor Brandt så kongelig ud, virkede Enrique opblæst. Nu stirrede han på Julianna, som om hun var en rød diamant, en sjælden ædelsten, bestemt for ham. Dollartegnet skinnede i hans øjne. Enriques førsteprioritet havde altid været La Isla de la Aurora. Kvinder kom først ind på andenpladsen. Det var derfor, det var blevet nødvendigt med et arrangeret ægteskab.

Efter en kejtet tavshed så Enrique på Ortiz, som rømmede sig og begyndte at præsentere dem alle inklusive alle deres mellemnavne og titler. Der var flere, end Alejandro kunne nå at tælle.

Enrique stillede sig op i en latterlig positur. – Jeg håber, De har haft en behagelig rejse.

– Ja, mange tak.

Juliannas høflige smil afslørede intet om hendes første indtryk af sin brudgom. – Det er et yndigt palads.

Det var typisk, at Enrique kunne gøre sit første møde med sin kommende hustru til en formel begivenhed. Han fattede det ikke. Havde han glemt deres charmelektioner med mrs. Delgado? Havde Enrique haft den fjerneste fornemmelse for kvinder, ville han have kysset hende på hånden og sagt en kompliment. Givet hende følelsen af, at hun var kommet hjem. Han behandlede hende som en midlertidig gæst.

– Alejandro, hvad laver du med det dyr?

– Det er en kattekilling. Og jeg gør kun, som jeg er blevet beordret til, bror. Jeg er her for at møde din yndige brud.

Enrique blev rød i hovedet. – Du kunne i det mindste have klædt dig ordentligt på.

– Katten smuttede fra mig, da jeg var ved at klæde om.

Enrique ville svare, men tog sig i det. Han måtte styre sig.

– Jeg tager den med ind til mig selv. På gensyn til middagen i aften.

– Formel påklædning, mindede Enrique sin bror om. – Hvis du skulle have glemt det, inkluderer det skjorte og sko.

– Det ved jeg, bror, men tak for påmindelsen.

Luften slog gnister mellem dem. For tyve år siden ville de være kommet op at slås. For ti år siden kunne det også ske nu og da. Men Enrique ville ikke nedlade sig til det nu.

– Det er da altid noget, at din lillebror ved, hvad en formel påklædning er. Det er ikke alle mine brødre, der ved det, sagde Julianna medfølende. – Jeg ved ikke, hvordan du har det, men indimellem er det svært at være den ældste.

Måske var det helt bevidst, måske ikke, men det virkede. Enriques kæbemuskler slappede af.

Alejandro var imponeret. Det krævede kløgt at ændre en stemning på den måde. Og øvelse!

Enrique smilede næsten. – Det kan være vanskeligt. Mindre søskende tager ikke tingene så alvorligt og mangler tit pligtfølelse.

Idiot. Alejandro spekulerede på, om det gik op for hans bror, at hans ord også ramte Brandt.

– Nej, det er ikke alle, der har forståelse for pligten, svarede Julianna. – Men nogen savner bare lidt støtte, ikke sandt Brandt?

Brandt nikkede og så ud, som om han morede sig. Den fyr kunne Alejandro godt lide.

Enrique så ud, som om han pludselig opdagede, hvad han havde sagt. – Jeg talte nu kun om Alejandro.

Julianna smilede. – Selvfølgelig.

Alejandro vidste ikke, om hendes færdigheder kom af at have øvet sig på fire små brødre eller af at have øvet sig på mange kærester, men han havde aldrig set nogen klare Enrique så godt. Ikke engang deres mor, som var blevet skilt fra faderen for mange år siden. Tænk, hvis hun kunne tæmme landets fremtidige hersker. Hvis der også var en hjerne inde i det kønne hoved, og det lod det til, kunne hun måske få Enrique til at fokusere på projekter, der ville hjælpe landet og ikke bare forstørre hans eget ego. Måske var isprinsessen præcis det, Enrique havde brug for.

Han måtte sørge for, at hans bror ikke spolerede forlovelsen og den mulighed. Både for sin egen skyld og for landets.

*

– Tak, sagde Jules og så sig om. Hun stod sammen med Enrique på sit værelse. De lyse farver bekom hende godt, for hun følte sig lidt nedtrykt. Hun tvang et smil frem. Det kunne have været meget værre. Hun skulle nok få lært ham nogle ordentlige manerer – og finde en anden aftershave til ham. – Her er yndigt.

Enrique trak gardinerne fra. – Jeg tænkte, du måske ville synes om udsigten.

Hun så ud over de mange blomster under sig. Farvepragten stod i skarp kontrakt til hendes skuffelse over, at hendes redningsmand ikke var hendes kommende ægtemand.

– Åh, sagde hun og håbede, at hun lød mere begejstret, end hun følte sig. Der stod blomstrende buske og krukker overalt. Og et sted også en tæt tjørnehæk, der stod i blomst. Av, tænkte hun, sikke nogle torne.

– Hvor er her smukt. Det var betænksomt af dig at give mig dette værelse.

– Haven er det nærmeste, jeg kommer af en hobby nu.

Hun foretrak nu havluft frem for blomsterduft.

Enrique var flot. Men han lignede en model fra Milano snarere end en kronprins. Hun prøvede at forestille sig hans brystkasse under skjorten, men hun kunne ikke.

Han var ikke Alejandro, der var dukket op i foyeren som en romersk gud på vej i krig. Altså, indtil han fejede kattekillingen op i sin hånd, så lignede han … den perfekte mand. Nå, ingen er perfekt, gik hun i rette med sig selv. Begge brødrene var høje, mørke og flotte. De havde de samme brune øjne, men der endte lighederne også. Den ene var sexet og farlig … familiens sorte får. Den anden var formel og gammeldags … den kommende konge.

Jules var uerfaren med hensyn til mænd, men hun var ikke dum. Bare tanken om Alejandro fik hendes puls til at stige. Samtidig vidste hun, at Enrique var at foretrække som ægtefælle og far. Han var det logiske valg.

Det eneste mulige valg.

Så hun ville blive Enriques brud og hans alene. Hun ville blive hans kone og en dag dronning. Resten var ikke vigtigt. Og skidt med, at hans manerer og talemåder lignede hendes fars. Måske var han bare nervøs. Selv kronprinser var mennesker, selv om kun få af dem turde indrømme det.

Jules smilede. – Tak for Deres velkomst.

– Det vil snart blive Deres hjem.

Hun nikkede og forsøgte at fremmane en lykkefølelse. – Jeg glæder mig til at se Dem til middagen.

– I lige måde. Han tog hendes hånd og løftede den op til sine læber og lod dem strejfe hendes hånd.

Hun ønskede at mærke det samme gys og den samme hedebølge sitre gennem sig som dengang i Alejandros arme. Ja, hun ville nøjes med en enkelt lille gnist, eller endda bare en lille gysen.

Men hun følte ingenting.

– Vi ses, min prinsesse, sagde Enrique og slap hendes hånd.

Da han var gået og havde lukket døren bag sig, kom hun i tanker om, hvad hun engang havde sagt til prinsesse Isabel af Vernonia.

Du skal huske, at bare fordi du ikke elsker ham i begyndelsen, ender du måske alligevel med at elske ham. Kærlighed kan vokse frem med tiden.

Hun måtte lytte til sit eget råd.

Min prinsesse. Hun ville blive Enriques prinsesse, og hun var nødt til at opføre sig som sådan.

Fysisk tiltrækning og god kemi er ikke det samme som kærlighed. Lidenskaber kan være flygtige, kærlighed varer ved.

Hun var nødt til at give forholdet en chance, åbne sit hjerte og huske, hvordan kærligheden var blomstret op mellem hendes forældre.

Men indtil da måtte hun hellere holde Alejandro lidt på afstand.

*

Middagen var akkurat, som Alejandro havde forventet. Kedelig på enhver måde. Han elskede god mad, men han ville nok falde i søvn, inden det her måltid var ovre.

Over for ham sad Julianna ved siden af sin bror, Brandt. Hun så betagende ud i en blå aftenrobe, der matchede hendes blå øjne. Man kunne ikke se meget hud, men stoffet mere end antydede, hvad der var indenunder.

Han forsøgte at lade være med at se på hende. Det var rigeligt, at Enrique stirrede på hende hele tiden.

Han hørte hendes stemme. Hun forsøgte tydeligvis at lyde interesseret. De talte om internationale handelsaftaler. Jo, hun skulle nok blive en god hustru for hans overfladiske bror.

Fem tjenere i liberi satte tallerkener med kammuslinger foran dem. To vinkypere cirklede om bordet og fyldte deres glas med hvidvin.

Hvad ville han ikke give for en tallerken tapas og et krus sangria lige nu?

Enrique og hans far lo ad noget, Julianna havde sagt.

– Hvem kunne vide, at din brud er handelsekspert? spurgte Dario.

– Mange tak, sir, smilede Julianna, men uden at smilet nåede op i øjnene, som dengang hun klappede killingen. – Det er min store hobby.

Hobby? Hvor nørdet. Eller sad hun og forsøgte at imponere sin kommende svigerfar? Alejandro ville ikke have noget med hende at gøre.

– Se, det er en værdig hobby, sagde Enrique henvendt til Alejandro. – I modsætning til visse andres.

– Skal vi vædde om, hvordan min hobby kommer til at påvirke handelen under Med Cuppen, bror? spurgte Alejandro og kiggede over på sin bror hen over vinglasset.

Juliannas gaffel faldt klirrende ned på tallerkenen og landede på bordet. Hun rødmede. – Undskyld.

Alejandro studerede hende. Det var mærkeligt. Bortset fra faldet i foyeren, så lignede hun altså ikke en klodset prinsesse.

To tjenere for hen til hende.

– Tak. Hun løftede sit vandglas. – Sejler De da selv, Alejandro?

– Jeg sejler, og jeg bygger sejlskibe.

Hun og Brandt udvekslede blikke.

– Er der da nogen af jer, der sejler? spurgte Alejandro.

– Ja, svarede Brandt. – På søer og floder. For fornøjelsens skyld i modsætning til mange af vore kongelige fætre og kusiner, der nyder den mere konkurrenceprægede side af sporten.

Hvorfor var det broderen, der svarede?

Enrique kørte vinen rundt i sit glas. – Nogle kongelige tager kapsejlads alt for højtideligt. Jeg har nydt at deltage i et par regattaer, men jeg har ikke længere tid med de mange forpligtelser, jeg har overtaget.

– Tja, heste er nok den ædleste kongesport, fortsatte Brandt, – men der er nu mange kongelige, der deltager i kapsejladser for deres land. Jeg er sikker på, at flere gerne ville.

Dario nikkede. – Jeg har altid foretrukket vand frem for heste.

– Også jeg, tilføjede Enrique.

Julianna lænede sig frem. Udskæringen på hendes kjole åbnede sig og gav Alejandro et glimt af hendes elfenbensfarvede hud og runde bryster. Han tvang sit blik væk.

– Har De en båd med i Med Cuppen?

Han værdsatte hendes interesse. – Min nyeste båd, ja.

– Er det ikke for dristigt? spurgte Enrique.

Alejandro trak på skuldrene. – Det ved man jo først, når man har prøvet.

Et smil lagde sig om Enriques mund. – Skal vi vædde?

– Mine sønner er uenige om alt, forklarede kong Dario. – Og hvis de kan komme til det, vædder de også om alt.

– Det lyder fuldkommen som mine brødre, sir. Denne gang smilede Julianna rigtigt, og Alejandro mistede pusten. Nu lignede hun mere den kvinde, han havde holdt i sine arme. – Brandt er nu ikke så slem mere.

Brandt hævede sit glas. – Tak, søs.

– Skal De selv deltage i sejladsen, Alejandro? Nu lød hun ikke bare høflig, men ægte interesseret.

– Muligvis. Jeg er i gang med at sammensætte den helt rigtige besætning. Men man kan godt sejle båden alene.

– Det lyder ikke som meget af en båd, sagde Enrique.

– De bedste både kan manøvreres af flere slags besætninger. Hendes blik blev ivrigt. – Jeg er sikker på, at det bliver en spændende sejlads.

Alejandro mente at kunne høre en længsel i hendes stemme. – Konkurrencer er altid spændende. Jeg vil med glæde tage jer med ud at sejle. Så kan I se min nyeste bådtype.

Julianna rettede sig op.

Brandt smilede. – Tak, det lyder dejligt.

– Ja, men det er ikke muligt lige nu. Julianna lænede sig tilbage i stolen med et tankefuldt udtryk i ansigtet, og Enrique fortsatte: – Jeg behøver ikke at prøvesejle din båd for at vide, hvordan den konkurrence ender.

Alejandro vidste ikke, hvorfor han blev ved med at prøve.

– Nok om at sejle. Dario viftede afvisende med hånden. – Vi har vigtigere ting på dagsordenen. Bryllupsplanerne, for eksempel. Kong Alaric har sagt, at der ikke er behov for en længerevarende forlovelse.

– Vores far er tilfreds med ægteskabskontrakten, sagde Brandt. – Så De kan vælge en hvilken som helst dato.

– Fantastisk. En kort forlovelse så. Dario strålede. – Hvornår vil I to gerne giftes?

Enrique og Julianna smilede til hinanden, men ingen af dem sagde noget.

– Hvis jeg må komme med et forslag, far, indskød Alejandro.

– Ja, fortsæt.

– En uge efter Med Cuppen, sir.

– Det ville sandelig være en kort forlovelse. Hvorfor?

– Så vil jeg bedre kunne koncentrere mig om at være forlover. Det var svært for Alejandro at sige det. Han forstod ikke hvorfor.

– Glimrende. Enrique? Julianna? Hvad siger I?

– Enig, svarede Enrique og så på Julianna. – Jeg kan næsten ikke vente.

– Heller ikke jeg. Julianna lød, som om hun mente det.

Dario klappede i hænderne, og lyden gav genlyd i den store spisesal. – Jeg ringer til kong Alaric i morgen.

– Så vil jeg begynde at planlægge bryllupsrejsen, sagde Enrique.

Tanken om Julianna i Enriques seng gav Alejandro en dårlig smag i munden. Men det var nødvendigt med arvinger, hvis han skulle få fred for sin far.

Den fineste rødmen krøb op ad Juliannas lange, yndefulde hals.

Han huskede Enriques ord om, at kong Alarics datter var jomfru. Det virkede helt umuligt, medmindre han havde brugt formuer på at beskytte hendes dyd. Mon den tilsyneladende kontrollerede prinsesse var parat til elskov?

Alejandro kunne ikke glemme fornemmelsen af at holde om hende. Hvordan hendes hjerte havde banket. Og gløden i hendes øjne, da de talte om at sejle. Og nu denne rødmen. Kun en meget talentfuld skuespillerinde kunne foregive den slags.

Måske var der mere ved hende, end Alejandro umiddelbart kunne se.

Ikke, fordi det betød noget. Ikke så meget i alt fald.

TREDJE KAPITEL

Senere på aftenen stod Jules ude på terrassen. Cikaderne sang, og en mild brise fik palmebladene til at rasle. Det var lunt.

Hun kiggede ind i stuen og så Brandt drikke whisky med kong Dario. Enrique talte sikkert stadig i telefon med den amerikanske ambassadør.

Hun nød stilheden og så op mod himlen. Det var næsten fuldmåne.

Måske var det her ikke en forbandelse.

Enrique havde prøvet at sejle. Alejandros byggede sejlbåde. Hendes bryllupsdag lå ikke rent langt borte. Snart ville hun ikke længere være underlagt sin far.

På La Isla de la Aurora ville hun kunne gøre, som hun ville. Herfra kunne hun hjælpe Brandt og leve op til sin mors ånd.

Hun mærkede en lille latter boble op i sig.

Nu manglede hun kun kærligheden, men den kunne stadig nå at komme.

– Det bliver godt. Jeg ved, at det bliver godt, sagde hun højt.

– Hvad bliver godt?

Det gav et sæt i hende. Det var en mandsstemme, men hun kunne ikke se nogen.

– Undskyld, det var ikke for at forskrække Dem.

– Alejandro.

Han kom gående hen imod terrassen, og hendes hjerte gav sig.

– Godaften, Julianna.

Det var blevet sent, og hun kunne se skyggen af skægstubbe på hans kæber. Han lignede en sexet pirat.

Han havde lagt jakken og smøget skjorteærmerne op. Skjorten hang uden på bukserne.

– Står De og lurer inde i skyggen?

Han bevægede sig op ad trinene som en danser. – Nej, men jeg hørte, at De lo.

Hun rødmede. – Hvis jeg havde vidst, at De …

Han stillede sig ved siden af hende. – De skal ikke undskylde Deres glæde.

Sådan var det måske for ham. Men det var ikke en følelse, hun var vant til at føle og da slet ikke at give udtryk for. Hun blev forlegen. Hun skyldte ham tak for to ting.

– Tak, fordi De foreslog en kortvarig forlovelse.

– Er De bange for at skifte mening?

– Måske, at Enrique skal skifte mening.

– Aldrig.

– Det er set før i historien.

– Han ville da være et fjols, en stor idiot, hvis han ikke gifter sig med Dem.

Hun blev varm over det hele. Det burde ikke betyde noget, hvad han mente, men det gjorde det. – Hm, intelligens har nu aldrig været noget krav til en kronprins.

Hans dybe, rungende latter bølgede omkring hende. – De er én stor selvmodsigelse, Julianna.

– Hvordan det?

– Deres tøj og Deres holdning er indbegrebet af en underdanig, lydig og pligtopfyldende prinsesse. Og så …

Der var aldrig nogen, der tidligere havde set ind bag hendes facade. Og hun havde heller ikke forventet, at Alejandro ville gøre det. Hun lænede sig nysgerrigt hen mod ham. – Så hvad?

– Ser jeg pludselig et glimt af en ikke helt så underdanig prinsesse.

Nu var det hende, der lo. Måske ville Enrique også se om bag hendes facade og opdage, hvordan hun egentlig var, udforske hendes virkelige jeg.

– De lægger nok for meget i mine ord og handlinger. I Aliestle er kvinder andenrangs mennesker. Dér er man nødt til at adlyde eller tage konsekvensen. Pligten bliver en livsstil. Det betyder jo ikke, at man ikke nærer de samme håb og drømme som kvinder i mere moderne lande som her. Og heller ikke, at man mister sin humoristiske sans.

– Som sagt, én stor selvmodsigelse.

– Skal det forstås som en kompliment?

– Det er ment som en kompliment. Han kiggede ind i stuen. – Deres brudgom er vendt tilbage, så jeg må hellere gå. Han skulle nødig tro, at jeg forsøger at stjæle hans prinsesse.

Ville han mon gerne det? Spørgsmålet fik hendes puls til at stige igen.

Stop så. Nu.

– Det ville Enrique da aldrig tro.

– Jo, det ville han.

– Har De da gjort det før?

Hans blik løb ned over hende. – Nej, normalt har vi forskellig smag i kvinder.

Hun burde ikke nyde hans ord så inderligt, men han fik hende til at føle sig sexet. Hun fugtede læberne. – Har det noget med Enrique at gøre, at De går for at være familiens sorte får?

– Muligvis, svarede han med et skævt smil.

– Så rygterne og historierne er sande?

– Nogle af dem, indrømmede han. – Andre er overdrivelser.

Han var en fantastisk prins. – Jeg er sikker på, at nogle af dem skyldes misundelse.

Han så nysgerrigt på hende. – Er det sket for Dem?

– Øh, nej. Men jeg også næsten en så ægte prinsesse, som de findes.

– En virkelig prinsesse, men dygtig til at manipulere.

– En prinsesse med indlærte sociale færdigheder og manerer, der får tingene til at glide.

– Men som underspiller sine færdigheder, når hun siger, at hendes viden om international handel bare er en hobby.

Han var skarp i hovedet. Hun måtte passe på.

– Kvinder i det land, jeg kommer fra, må gerne uddanne sig, men der er meget snævre grænser for, hvilke job de må besidde. Jeg har været heldigere end de fleste. Jeg har kunnet rejse og udvide min horisont. Men det sidste, mit land ønsker sig af mig, er, at jeg demonstrerer mine færdigheder.

Alejandros øjne lyste og gjorde hende blød i knæene. – De vil blive en god hustru for Enrique. De kan udfordre ham og få ham op på mærkerne.

– Hvad med Dem?

Jules mærkede, at hun begyndte at slappe af. Det var let at tale med Alejandro, og det var sjovt. Hun havde ellers fået det indtryk, at han ikke brød sig om hende. – Er De ked at, at De mister Deres plads som nummer to, når Enrique og jeg får børn?

Han kastede et blik ind i stuen. – Jeg kan helt ærligt sige, at jo flere børn De og min bror bliver velsignet med, desto gladere bliver jeg. Jeg har ventet på at blive farbror i årevis.

Det lød, som om han mente det. Hun ignorerede sin skuffelse. Den var for fjollet. Hendes far ville aldrig godkende en mand som Alejandro, og hun var nødt til at blive dronning for at kunne hjælpe Brandt og Aliestle. – Det er sødt af Dem.

– Killinger er søde. Det er jeg ikke. Han tog to skridt ned ad trappen. – Nu kommer Enrique. Så forsvinder jeg ind mellem skyggerne igen.

Det forekom hende, at hans ord var dobbelttydige. – Befinder De Dem altid i skyggen?

– Ja, det gør jeg.

Hun kiggede efter ham og så ham forsvinde i natten.

Hun hørte fodtrin bag sig og blev omgivet af Enriques aftershave. Hun brød sig ikke om den, men måtte minde sig selv om, at alternativet var værre. Alternativet var at skulle leve i Aliestle hele livet.

Hun lænede sig ind over rækværket. – Gik telefonsamtalen godt?

– Ja. Enrique stillede sig ved siden af hende. – Men De behøver ikke at bekymre Dem om statsanliggender. De skal bare koncentrere Dem om brylluppet.

– Jeg tænker skam også på brylluppet og på børn, svarede hun og spekulerede på, om Alejandro lyttede. Hun håbede det næsten.

– Godt. Enrique lagde en hånd over hendes. Huden var varm og blød. Hans hænder var velmanicurerede, slet ikke som en sejlers. – Det vil gøre min far glad.

– Også min.

Det var Jules’ pligt at udvide slægten. Men hun ville også gerne selv have børn. Og hun ville involvere sig mere i sine børns liv, end hendes stedmor havde gjort.

Enriques øjne blev mørke. – Vi behøver ikke at vente, når vi først er blevet gift.

Hans tonefald fik hende til at skælve. Det var ikke så mærkeligt, eftersom hun aldrig havde diskuteret sex med nogen før. Børn var bare noget, der kom. – Jeg kunne godt tænke mig en stor familie. Mindst fire børn.

Han satte hendes hår om bag hendes ører. – Og jeg håber, at de kommer til at ligne Dem.

Det var sødt sagt, men ordene gjorde hende ikke blød i knæene, sådan som Alejandros.

– Tak.

– Min bror bliver glad for at høre, at De gerne vil have mange børn. Han kan næsten ikke vente med at blive fri for sine forpligtelser over for kongehuset.

– Det er mærkeligt, indrømmede hun. – Men han har selvfølgelig sine både.

Hun misundte ham muligheden for at forfølge sine drømme.

– Intet er så vigtigt for ham som de forbandede både. Han er helt opslugt af at sejle. Han arbejder som en fuldkommen almindelig arbejder og nægter at benytte sig af de fordele, det giver i forretningsverdenen at være kongelig.

Enriques kritiske tonefald overraskede hende ikke. De to var vist altid efter hinanden. Men måske forhindrede det dem i at se klart. – Hvis Alejandro vinder Med Cuppen, vil det give ham respekt og nye kunder.

– Han vinder ikke med en helt ny bådtype. Konkurrencen er hård. De bedste sejlere vil vælge de kendte, afprøvede både. Men min bror er for stædig til at bruge den samme båd to år i træk. Han går altid efter noget nyt og bedre. Det er derfor, jeg heller ikke tror, at han nogensinde bliver gift. Han udskifter kvinderne i sit liv, som om de er biler.

Det var ikke noget flatterende billede, Enrique malede af sin lillebror. De to burde virkelig finde ud af det sammen. Hun fik en idé.

– Så kan De da sejle den båd, han brugte sidste år.

– Jeg har ikke sejlet kapsejlads, siden jeg overtog forpligtelserne for statens anliggender. De tager hovedparten af min tid.

– Det var bare et forslag.

– Det er heller ikke uden risici at sejle på åbent hav.

– Jeg har aldrig prøvet det. Kun drømt om det.

– Deres far siger, at han har forbudt Dem at sejle på havet. Det er derfor, jeg ikke sagde ja tak til Alejandros invitation.

– De og Brandt kan gøre det.

– Ikke uden Dem, svarede han, og hun satte pris på hans høflighed. – Deres far har fortalt mig om Deres mors død. Det er meget tragisk.

– Min mors død var en ulykke.

– Men Deres far er dybt berørt af sit tab.

– De siger, at han forandrede sig fuldkommen. Han elskede min mor inderligt.

– Han elsker også Dem.

Det gav Jules en følelse af, at alle hendes ofre ikke havde været forgæves at høre de ord fra en fremmed. Hun blev tyk i halsen og kunne ikke sige noget.

– En mindre mand var måske aldrig kommet over det, fortsatte Enrique.

Hun værdsatte hans rosende ord. – Min far er konge. Han er stærk. Min mors død var en stor sorg for ham, men han giftede sig mindre end et år efter. Han måtte have en arving. Og jeg var lille og havde brug for en mor.

– Det er klart.

– La Isla de la Aurora lader til at være mere moderne indstillet end Aliestle.

– Det er vi, men på nogle punkter er vi lidt gammeldags. Men De skal ikke bekymre Dem. Jeg vil prøve at gøre det så rart for Dem her som muligt.

Hun mærkede sit håb vokse og samlede alt sit mod. – Min far siger, at det er Dem, der bestemmer, om jeg må sejle på havet, når vi er blevet gift.

Han klemte hendes hånd. – Det er for farligt.

Jules følte det, som om noget greb fat om hendes hjerte og trykkede til. Hun måtte få ham til at forstå, hvor vigtigt det var for hende. – Jeg er en meget forsigtig sejler. Jeg tager aldrig nogen chancer.

– På havet kan vejret pludselig ændre sig. Selv ikke den dygtigste sejler i verden kan tage højde for alt.

Hun måtte forsøge en anden vej rundt. – Det er en dejlig fritidsbeskæftigelse. Vi kunne sejle sammen i vores fritid.

– Det har jeg ikke så meget af.

– Bare en gang imellem.

– Jeg forstår Deres fars beslutning fuldstændig. De bliver mine børns mor, min kone og min dronning. Jeg vil ikke have, at der sker Dem noget.

Skuffelsen lagde sig over hende, men hun gjorde sit bedste for at skjule det. – Så jeg må kun sejle på søerne og floderne?

– Jeg har set, hvad det gør ved min bror. Og De har set, hvad det gjorde ved Deres mor. Når vi er blevet gift, vil jeg ikke have, at De sejler.

Hun mistede vejret og mærkede tårerne presse sig på. Hun greb om rækværket. – Men jeg har altid sejlet.

– Det var Deres fars beslutning. Det her er min.

Det strammede til om hendes bryst. Det var meget værre, end hun havde forestillet sig. Det handlede ikke alene om, at hun ikke måtte sejle, det handlede også om Enriques tonefald. Hun havde fået udskiftet en kontrollerende far med en kontrollerende mand. Hendes frihed ville også her være beskåret.

– De må ikke se så skuffet ud. Det er ikke for at være grusom.

– Hvad er det så for?

– Det er for at være ærlig og for at passe på dig. De er nødt til at blive voksen, Julianna. De tror, at det er godt for Dem selv at sejle, men jeg har fået at vide, at det bringer en vild side frem i Dem.

– Hvad mener De?

– De kyssede prins Niko.

– Ét kys, og vi var forlovede.

– Andre siger noget andet, svarede Enrique roligt, som om de diskuterede forretninger og ikke hendes liv. – Det var upassende for en kommende dronning. De er nødt til at tage den rolle alvorligt.

Hun tvang sig selv til at trække vejret. Det ville blive op ad bakke. – Hvilken rolle er det så, jeg skal spille her?

– De skal være min hustru. De skal give mig arvinger.

Ja, det vidste hun godt. Det havde hun accepteret. Men var det det hele?

– Og?

– De skal være en rigtig prinsesse og dronning, som folket kan respektere. Det vil også være i Deres egen interesse at gøre, som jeg siger, så De ikke bringer skam over Deres navn.

I hendes interesse? Hvad med deres interesse? Det lod til, at Enrique ville bestemme, hvad hun måtte og ikke måtte. Han var ikke interesseret i at få et ægte forhold til hende. Hvordan skulle det blive til kærlighed?

Følelserne fik hendes hals til at snøre sig sammen. Hvad skulle hun gøre? Hvis hun flygtede, ville hun for alvor miste indflydelse. Kvinderne i Aliestle ville blive værre stillet, og hun ville miste alt.

Tænk på det store billede, fremtiden, andre mennesker!

Hun prøvede, men hun var ved at blive kvalt.

*

Alejandro sad i sin lejlighed på paladset. Han var rastløs og forsøgte at finde ud af hvorfor.

Men han vidste det godt. Han kunne ikke tåle at være på paladset. Da han havde boet hjemme i netop dette værelse, havde der været vagter uden for hans dør for at forhindre ham i at stikke af. Det havde nu ikke stoppet ham.

Men nu var der også Julianna.

Han vidste, at han ikke burde tænke på sin brors forlovede, men måske var hun ikke så slem, som han havde troet. Her til aften havde hun virket mere åben.

Han sad på gulvet og legede med killingen med en laserpen. Killingen spurtede rundt efter prikken, indtil den faldt udmattet om på et tæppe og begyndte at spinde. Han flyttede sig hen til en lænestol og så et blåt glimt uden for sit vinduet. Et næsten æterisk syn. Blåt silkestof og lyst hår, der bølgede forbi med den stjernebestrøede himmel som baggrund.