ABIGAIL GORDON

Swallowbrooks vinterbrud

Oversat af Dorthe Klyvø

MINISERIE: LÆGERNE I SWALLOWBROOK

Ulykker og nødsituationer! Men også romantik, længsel og bryllupsklokker, der ringer … Dette er første del af fire i miniserien Lægerne i Swallowbrook.

Kære læser.

Det er skønt at være her igen og have efterladt de gyldne strande og Devons teborde for et stykke tid med denne nye kvartet af bøger, som endnu en gang åbner døren til romantikken og al dens magi.

I Swallowbrooks vinterbrud samler Libby Hamilton og Nathan Gallagher stumperne op af noget, der burde være sket for længe siden.

Min søn og svigerdatter bor tæt på et sted som dette, og hver gang jeg besøger dem, overvældes jeg af skønheden. Præcis som Libby og Nathan i denne første bog af fire.

Hvis du synes om den, så hold øje med den næste i serien, Ruby og Hugos historie, endnu en påmindelse om, at ægte kærlighed nedbryder alle grænser.

Jeg vil ønske dig god læsning, mens du vender siderne i historierne om lægerne på Swallowbrook.

Abigail Gordon

Til min nevø Shaun Murray og hans søn Andrew,

som bor langt væk fra mig i Texas

FØRSTE KAPITEL

To uger i Spanien med bedsteveninden havde været skønt, men da Libby Hamilton kørte de sidste par kilometer hjem til landsbyen Swallowbrook i den lille dal mellem smukke bjerge, var hun glad for at være hjemme igen.

For en måned siden havde hun mødtes med Melissa Lombard til frokost i Manchester, hvilket desværre ikke skete så ofte. Melissa var den eneste, der kendte historien om Libbys fejlslagne og tragisk korte ægteskab, og da hun så, hvor bleg og træt Libby så ud, havde hun sagt: – Jeg skal ned til vores villa i Spanien nogle uger, og min mand kan ikke tage med. De har alt for travlt på kontoret. Hvad med at du tager med, Libby? Det ville være skønt, synes jeg.

Hun havde tøvet, og Melissa havde lokket hende. – De kan vel klare sig uden dig i jeres praksis i Swallowbrook for en gangs skyld, og ellers kan de ansætte en vikar. Jeg er ikke læge, men jeg mener godt, jeg tør skrive en recept på to uger i solen, så du kan få lidt farve i kinderne igen.

– Ja, det kunne være dejligt, havde Libby sagt med længsel i stemmen. – Jeg har ikke holdt fri siden Ians frygtelige ulykke. Jeg har ikke rigtigt givet mig tid til at stoppe op og tænke siden begravelsen. På en måde har jeg brugt arbejdet som en undskyldning de sidste måneder.

Melissa havde nikket alvorligt. – Så er der jo al mulig grund til at tage med mig, havde hun sagt med sympati i stemmen.

Libby havde smilet til hende hen over bordet. – Du har lige overtalt mig til to uger i Spanien, Mel, men ikke et øjeblik længere. Vores seniorpartner, John Gallagher, går på pension denne måned, og jeg bliver ny seniorpartner. Han er sådan set allerede holdt op, men hvis jeg beder ham, er jeg sikker på, han vil tage tømmerne igen de to uger, mens jeg holder fri.

Nu hvor hun kørte mellem bjergene under høstmånen, følte hun sig meget mere som sit gamle jeg efter en sund dosis solskin, hav og hvile. Men som altid når hun havde været væk fra sin praksis, varmede det hendes hjerte at komme tilbage til Swallowbrook og det lille hus lige over for klinikken.

Deres praksis havde engang været hendes barndomshjem. Dengang var det en gård, men sidst i hendes teenageår var den blevet solgt, fordi hendes far havde forsømt den efter hendes mors død. Nu fungerede den som landsbyens klinik her midt i søhøjlandets skønhed. Da kontrakten udløb på den gamle praksis, havde den store gård været et naturligt valg. Udvendigt var stedet stort set uændret, men indvendigt var der moderniseret, og klinikken ydede lægehjælp til de hårdføre indbyggere i Swallowbrook og omegn. Libby havde sluttet sig til John Gallagher og hans søn Nathan for to år siden som det tredje og yngste medlem af lægetrioen.

Men Nathan Gallagher var i modsætning til Libby ikke tilfreds med at blive hængende. Han var tre år ældre end hende, og hun havde tilbedt den mørkhårede, mørkøjede læge, siden hun var teenager, selvom hun i hans øjne kun havde været et barn med bøjle på tænderne dengang. Hun ville ikke indrømme det for ham, men en af årsagerne, til at hun havde sluttet sig til praksissen, var for at være tæt på ham. Den anden var, at bygningen havde været hendes hjem, og for at være så tæt på stedet som muligt havde hun købt et lille landhus lige over for.

Da hun sluttede sig til dem, havde Nathan opdaget, at den lille buttede pige nu var forvandlet til en slank blondine med øjne som brunt fløjl og det varmeste smil, han nogensinde havde set. De havde flirtet kortvarigt, men han vidste godt, at Libby havde været forelsket i ham længe, og han ville ikke føre hende bag lyset. Han havde hænderne fulde med sin forlovede, der pressede hårdt på for at kombinere forlovelsesringen med en gylden vielsesring, men han var begyndt at føle, det måske ikke var den rigtige beslutning. Da han fortalte Libby, at han ville søge arbejde i udlandet, blev hun knust.

– Jeg har hævet min forlovelse, havde han fortalt, og nyheden ville have været god, hvis den ikke var blevet efterfulgt af: – Så jeg er fri til at søge arbejde i Afrika, som jeg altid har drømt om. Jeg har sagt ja til et job i en lille landsby, hvor der er stor brug for læger.

– Hvor længe skal du være væk? havde hun spurgt.

– Så længe det kræves, tænker jeg, men jeg har kontrakt for tre år.

Han havde bemærket, hvordan nyheden påvirkede hende. – Hvad med, at du tager med derud? havde han foreslået afslappet. – Der er altid brug for en læge i Afrika.

– Nej tak, havde hun hurtigt sagt, før hun sagde noget dumt, fordi hendes længsel efter ham overvældede hende. – Det ville ikke være fair over for din far, hvis vi begge rejser på samme tid, og min far er her jo også, må du ikke glemme. Han er syg og ked af at have måttet sælge gården. Desuden har det altid været min drøm at blive læge her, hvor jeg er vokset op. Jeg føler, jeg skylder det til landsbyen.

Hun var næsten hjemme nu. Da Libby var forbi det næste sving, lå den der, Swallowbrook, og lyste smukt i månelyset. En velkendt samling huse bygget af de lokale grå sten, og uden for den lokale pub, The Mallard, sad den sædvanlige forsamling af vandringsfolk og lokale beboere på træbænke og drak den lokale øl.

Ikke langt derfra lå Swallowbrook klinik, og lige over for den lå Lavendelhytten, hvor hun på det seneste havde tilbragt alt for mange ensomme aftener efter en lang arbejdsdag.

Huset var et dobbelthus, og ejendommen ved siden af havde længe været til salg. Derfor blev hun overrasket over at se en lastbil fra en møbelforhandler køre væk derfra. Hendes øjne blev store. Klokken var næsten ti om aftenen, og det var da ikke almindeligt at levere varer så sent.

At dømme efter lyset, der strålede ud fra nabohuset, var hun blevet velsignet, eller det modsatte, med nye naboer.

Men hun havde andet at tænke på, såsom at ligge i sin egen seng efter en hurtig kop te. Flyturen hjem havde ikke været langvarig, men det havde varet evigheder i lufthavnen, da de landede, og køreturen hjem havde været frygteligt lang. Lige nu var hun bare klar til at lægge sig.

Hun håbede, at de nye naboer ville være sociale og lette at komme ud af det med. Men hun var ikke den rette til at tale om at være social. Hvornår havde hun egentlig selv sidst nydt andres selskab? Efter at have mistet Ian i en fatal rideulykke havde hendes lunkne ægteskab været forbi, og siden da havde arbejdet været det eneste stabile og trygge i hendes liv. Hvis bare de nye naboer ikke blandede sig for meget, ville hun kunne klare det.

Der var mørkt i lægeklinikken, hvilket ikke var så overraskende, eftersom det var fredag aften, og den var lukket i weekenden. Som klinikkens leder måtte hun selv være der som den første mandag morgen. Måske ville hun kunne hilse på de nyankomne i løbet af weekenden, men lige nu ville hun bare sove.

Efter den med længsel ventede kop te gik Libby op ad trappen til sit soveværelse under tagskægget, og få minutter efter lå hun under dynen og var klar til at sejle til drømmeland, da det ringede på dørklokken.

Hun stønnede lidt, men bevægede sig ikke. Men da det ringede igen, tog hun en morgenkåbe på og gik hurtigt nedenunder. Før hun åbnede døren, kiggede hun ud på verandaen og så i lyset fra månen omridset af en bredskuldret mand og ved siden af ham et mindre barn i nattøj. Det så meget uskyldigt ud, besluttede hun. De måtte være en del af den familie, der var flyttet ind ved siden af, så hun åbnede hurtigt døren.

– Hej, Libby, sagde Nathan Gallagher afslappet, som om de havde set hinanden dagen før. – Vi så din bil for lidt siden og ville egentlig ikke forstyrre dig, men Toby har brug for en tår mælk før sengetid, og han kan ikke falde til ro uden. Det er det eneste, jeg glemte, da jeg købte ind i eftermiddags. Jeg bemærkede, at du fik leveret nogle flasker, og vil høre, om du kan undvære en af dem?

Hun kunne mærke knæene give efter på grund af chokket over at se ham.

– Kom ind, kvækkede hun og åbnede døren. Da de trådte indenfor, tilføjede hun: – Jeg henter en flaske i køleskabet.

Hun kiggede på drengen ved hans side og tøvede i døren til køkkenet. – Så er det altså dig og din familie, der er flyttet ind ved siden af? Er du blevet gift i Afrika? Det er da mærkeligt, at din far ikke har nævnt det!

– Nej, gift det kan man ikke just sige, smilede han tørt, og hun undrede sig over, hvad det skulle betyde. Måske var barnets mor hans partner og ikke hans kone, og hun havde stillet lidt for hurtige spørgsmål. Det var tydeligt, at Nathan ikke var kommet for at sludre om, hvad han havde lavet i de senere år. Hun tog en flaske mælk i køleskabet og rakte den til ham. – Er jeres senge redt? Sig til din søns mor, at jeg godt kan låne jer sengetøj, hvis I ikke har fået pakket ud endnu.

– Tak, men alt er fint, svarede han. – Vi kom tidligt i morges. Så snart Toby har fået sin mælk, skal han sove i sin seng lige ved siden af min. Det har været en lang dag, så jeg tror ikke, vi behøver at blive vugget i søvn.

– Hvor længe har du været tilbage i England? spurgte hun, da han var på vej ud med den lille dreng ved hånden.

– En måneds tid. Vi har boet i London indtil nu, men jeg ville gerne væk fra trængslen og menneskemylderet. Jeg ønsker, at Toby skal vokse op i Swallowbrook lige som os, og det ledige hus ved siden af dit virkede som det perfekte svar.

Svar på hvad? tænkte hun. Hvad det end handlede om, angik det ikke hende. Han havde bedt hende rejse til Afrika med sig, fordi de manglede læger, ikke fordi han ville være sammen med hende, og på det tidspunkt havde hun haft sine grunde til ikke at tage med.

Det føltes som en kniv i hjertet at se ham med sin lille søn. Det betød, at han havde fundet en, som han ønskede at være sammen med, mens hun havde ladet fornuften fare og havde giftet sig med Ian, der kun interesserede sig for heste og fornøjelser. Og som udelukkende havde set hendes karriere som en barriere for sin livsstil.

Hun ønskede ikke at minde sig selv om, hvordan det hele var sluttet, og begyndte igen at tænke på barnets mor. Hvor mon hun var? Hun havde sikkert nok at tage sig til efter en flytning, og selvom Libby var nysgerrig, ville hun ikke spørge ind til det sovearrangement, Nathan havde omtalt, og som slet ikke lød til at involvere Tobys mor.

Da Libby igen gik ovenpå, var trætheden erstattet af undren, mens hun genkaldte sig øjeblikket med Nathan og det tavse barn. Med store øjne stirrede hun på væggen mellem de to ejendomme. Han sov formentlig lige på den anden side, tænkte hun. For et kort øjeblik siden havde hun set ham i kød og blod, havde hørt ham tale og set ham smile et mærkeligt smil, da hun spurgte, om han havde giftet sig i Afrika.

Han havde sagt ”det kan man ikke just sige”, og hun krympede sig over at have stillet spørgsmålet, få sekunder efter han var troppet op ved hendes dør. Det ville aldrig være faldet hende ind, hvis han ikke havde haft drengen med sig.

Havde hans far vidst, at Nathan havde været tilbage i England i en måned uden at fortælle hende om det? Hvis det var tilfældet, måtte det være noget, Nathan havde bedt om. John ville aldrig gøre sådan noget mod hende.

I morgen måtte hun forberede sig på at møde den lille drengs mor og byde hende velkommen til Swallowbrook, mens hun forsøgte at skjule sine sande følelser. Med den slags tanker i hovedet steg hun ud af sengen og satte kedlen over for anden gang den aften.

*

På den anden side af væggen var Nathan ikke faldet i søvn, men Toby sov glad og tilfreds efter at have drukket Libbys mælk. Nathan kiggede ned på barnet, og noget af al sorgen og forvirringen fra de sidste måneder forekom knapt så skrækkelige, fordi han var hjemme i Swallowbrook igen.

Sidst han så Libby Hamilton havde også været på en slags veranda, men slet ikke den samme som i aften. Det havde været ved den skyggefulde indgang til landsbykirken, efter han var sprunget ud af taxaen fra lufthavnen i det håb, at han ville kunne nå at tale med hende, før hun giftede sig med Ian Jefferson.

Han havde haft brug for at vide, om det var på grund af ham, hun giftede sig med den forlystelsessyge ejer af den lokale rideskole … fordi hun slikkede sine sår, eller om hendes følelser for ham kun havde været en forbipasserende tiltrækning, som hun hurtigt var kommet over. Så behøvede han ikke længere at bære rundt med den skyldfølelse, han havde over at have forladt hende.

Flyet havde været forsinket, så han ikke havde nået at rense luften mellem dem og først var ankommet til kirken, da vielsen var overstået. Han havde set Libby smile lykkeligt til sin nye mand og havde hurtigt forladt kirken med den følelse, at han havde fået sit svar. Hendes følelser for ham selv havde været forbipasserende, og hvor ville han have fremstået som et fjols, hvis nogen havde set ham lure ved kirken for at få et glimt af hende.

Da han nåede lågen til kirkegården, var en bus kørt ind til stoppestedet, og han var sprunget på den uden at ænse, hvor den skulle hen. Blot for at komme væk før han blev set.

Mens han ventede på sit fly tilbage til Afrika, havde han dystert tænkt, om denne idé, at Libby skulle ønske at tale med netop ham på sin bryllupsdag, mon var udtryk for en endnu større arrogance, end da hun fortalte ham om sine følelser, og han havde sagt, han ikke var interesseret.

Dengang han rejste til Afrika, var hun kommet ud i lufthavnen som den eneste. Han havde sagt farvel til sin far aftenen før, så det havde været en overraskelse, en behagelig af slagsen, at se hende der.

I de få minutter før han skulle ud til sit fly, havde Libby tigget ham om at blive. – Jeg elsker dig, Nathan, havde hun sagt, – det har jeg altid gjort. Indtil i morges havde jeg accepteret, at du forsvandt fra mit liv. Men så pludselig blev jeg klar over, at jeg måtte se dig en sidste gang. Jeg ved godt, dit arbejde i Afrika er vigtigt, men der ville stadig være tid til det, når vi havde haft vores tid sammen. Et lykkeligt liv og måske med børn.

Hun havde valgt det dårligst mulige tidspunkt at tale med ham både på grund af flyafgangen, og fordi han stadig huskede fiaskoen med sin forlovelse. Hun havde haft tårer i øjnene, men i stedet for at få lyst til at trøste hende, havde han reageret modsat og havde været afvisende og kort for hovedet. – Hvordan kan du sige sådan noget lige nu, Libby? Jeg skal rejse om få minutter. Glem mig. Vent ikke på mig. Jeg har ikke tid til forhold lige nu. Så var han blevet forlegen over sin afvisning og havde bøjet sig for at give hende et kys på kinden. Men hun havde drejet hovedet, så deres læber var mødtes, og med et slag var alt forandret. Det var, som om han var gået lige fra mørket ind i lyset, og han ville være blevet ved med at kysse hende, hvis ikke stemmen i højtaleren havde annonceret, at hans fly var klar til boarding.

Hans fornuft var vendt tilbage, og han havde igen sagt: – Vent ikke på mig, Libby. Næsten før han havde talt ud, var hun løbet derfra, som om hun ikke kunne komme hurtigt nok væk fra ham.

Han var udmærket klar over, at hans opførsel ikke var den bedste, og havde svoret, at han ville ringe hende op, når han nåede frem. Men da han nåede frem, var alt på klinikken så kaotisk, at hans privatliv var blevet betydningsløst, indtil han nogle måneder senere fik en opringning fra sin far, der fortalte, at Libby skulle giftes næste lørdag.

Så var det hele kommet tilbage. Hendes tårer, hvor skøn hun var og hans egen arrogante afvisning af hendes følelser for ham ved at sige, hun ikke skulle vente. Hvilket på den mest overlegne måde fortalte hende, at han ikke var interesseret i hende.

Men så havde det naturligvis været for sent. Hvordan skulle han nogensinde kunne glemme hendes lykkelige udtryk, da præsten erklærede, at Libby og Ian var mand og hustru? Og han havde tænkt, at det var forkert af ham at tro, hun kun giftede sig med Jefferson for at komme over ham selv.

Nu så han ned på Toby, der lå så forsvarsløs under dynen og vidste, at der var mange barrierer at nedbryde og broer at bygge de kommende måneder. Ikke blot i hans privatliv, men i hele hans liv. For kontrakten i Afrika var udløbet. Han var hjemme nu, og hans tilbagekomst til Swallowbrook var det første skridt mod normalitet.

Han havde ikke gjort noget, da han hørte, Jefferson var død. Det ville have virket forkert at ankomme på det tidspunkt. Som om han kun havde ventet i kulissen. Men nu havde han intet andet valg end at komme tilbage til England, for hans bedste ven og dennes kone havde været blandt de turister, der druknede i en færgeulykke et sted i udlandet. Tragedien havde både ændret hans og det sovende barns liv for altid.

*

Libby sad foran tekanden og tænkte på det rod, hendes liv havde forvandlet sig til i de tre år, siden hun første gang så Nathan. Hun havde været så ivrig efter at bevise for verden, og ikke mindst for sig selv, at hendes følelser for ham var døde og begravede, at hun havde vendt sig mod Ian Jefferson, der allerede to gange havde friet og var blevet høfligt afvist.

Så seks måneder efter, og med Nathans aldrig glemte bemærkninger i lufthavnen rungende i ørerne, havde hun sagt ja til at gifte sig med Ian.

I begyndelsen havde de været rimeligt lykkelige. De havde boet i Lavendelhytten over for klinikken, men som månederne gik, havde hun opdaget, at Ian blot ønskede en kone, en hvilken som helst kone, der kunne give ham status i landsbyen, og derfor havde den lyshårede læge været hans første valg. Ægteskabet havde ikke givet ham mindre lyst til at tilbringe endeløse timer på golfbanen, på sin sejlbåd på søen ved Swallowbrook eller på hesteryg rundt omkring i landskabet. Han havde ikke den mindste forståelse for det ansvar, Libby havde på klinikken, og som gav hende meget lidt tid til at følge med i hans konstante jagt på fornøjelser. En aften var han blevet smidt af hesten og var blevet så alvorligt kvæstet, at det blev fatalt. Nu måtte hun endnu en gang klare at komme igennem et sørgeligt og traumatisk savn, selvom det ikke var så slemt som at være adskilt fra Nathan.

Da hun havde tømt tekanden, gik Libby i seng for anden gang, og det lykkedes hende at glide ind i søvnen, netop som daggryet viste sig over bakkerne. Hun blev vækket helt, da hun hørte stemmer nede i indkørslen, og da hun gik hen vinduet, så hun Nathan sludre med gårdejeren, der leverede mælk til hende. Han ville nok sikre sig, at han og Toby ikke igen skulle tigge om mælk hos hende ved sengetid.

Hun ønskede ikke at blive set og gik langsomt tilbage igen i seng, mens hun glædede sig over, at det var lørdag, så hun ikke behøvede at stå op, før hun ville. Mens solens stråler gled ind i hendes værelse, tænkte hun aftenens begivenheder igennem.

Nathan er tilbage i Swallowbrook, sagde en lille stemme i baghovedet, men det er ikke på grund af dig. Han har en familie. Han har taget sit valg, og det må være bedre, end det du tog.

Hun vågnede igen omkring frokosttid og gik lidt mere afbalanceret ind til landsbyen for at købe mad og andre ting, hun behøvede.

Hun havde ikke set livstegn fra naboen, da hun tog af sted, men Nathans bil havde stadig holdt foran huset, så enten var de indenfor, eller også eller også var de gået ud, så drengen kunne se det sted, de skulle bo, og manden selv kunne gense det sted, hvor han var vokset op blandt mennesker, der nu var både venner og patienter.

For at komme hjem måtte hun forbi parken ved siden af skolen, der mærkeligt nok var tom denne lørdag, bortset fra Nathan og drengen, der bevægede sig rundt på legepladsen.

Stands ikke op, sagde hun til sig selv. Nathan har haft hele formiddagen til at besøge dig, hvis han ønskede det, så giv ham ikke den tilfredsstillelse at tro, du er fulgt efter dem hertil.

De så både ensomme og forladte ud i den tomme park. Han skubbede Toby på en af gyngerne, men da han fik øje på hende, løftede han drengen ned. Nu kom de hen mod hende, og hun fik mulighed for at studere den hjemvendte læge noget bedre end aftenen før.

Tiden i Afrika havde krævet sit af ham, så hun, da han kom nærmere. Han var slankere og udstrålede ikke den samme energi, der før havde tiltrukket hende så meget, men hans hår var det samme. En mørk manke, der krøllede over ørerne. Og hans øjne var stadig mørke og ulæselige, som altid for hende.

– Jeg forstår ikke, at du ville gå forbi uden at hilse, sagde han, da de kom nærmere.

– Hvorfor? spurgte hun roligt, – hvad er der at tale om?

– Ja, jeg var da ked af at høre om Jeffersons uheld, og desuden …

Han blev afbrudt af barnet, der trak i hans hånd og sagde: – Må jeg køre en tur på rutsjebanen, onkel Nathan.

– Ja, gør det bare, svarede han, – jeg kommer om et øjeblik.

Libby betragtede ham spørgende, og han forklarede: – Jeg er ved at adoptere Toby. Begge hans forældre er døde. De omkom i en færgeulykke på rejse i Europa. Heldigvis blev Toby reddet. Hans far var min bedste ven, og jeg er hans gudfar.

– Jeg rejste dertil for at hente ham hjem efter ulykken og ansøgte om adoption, da der ikke var andre slægtninge. Papirarbejdet er i gang nu, og snart er han min søn.

– Hvordan klarer du det? spurgte hun, mens smerten ved tanken om, at Nathan havde en familie, begyndte at forsvinde.

– Det var svært i starten, for selvom Toby kendte mig godt nok, så længtes han naturligvis efter sin mor og far. Han vænner sig langsomt til det, men vil helst ikke slippe mig af syne.

Stakkels lille fyr, tænkte hun, stakkels gudfar … stakkels mig. Hvordan skal jeg klare at have Nathan boende ved siden af med mindet om hans ord den dag i lufthavnen så lysende klart? Han har ikke været i Swallowbrook siden den dag, og som om han ikke allerede har såret mig nok, vælger han nu at bo i huset ved siden af mig.

Han så tavst og spørgende på hende, og hun skyndte sig at spørge: – Hvor gammel er Toby?

– Han er kun fem år, og færgeulykken skete for tre måneder siden. Du har måske læst om det i avisen eller set det i nyhederne.

Det var ikke sandsynligt, tænkte hun tørt. Om morgenen spiste hun en hurtig morgenmad og så skyndte hun sig over vejen til klinikken. Om aftenerne måtte hun bearbejde dagens begivenheder og klare papirarbejdet.

– Hvad vil du nu gøre? spurgte hun og forsøgte at lyde normal, – skal Toby skrives op i landsbyens skole?

– Det har jeg allerede gjort, og jeg er slet ikke sikker på, hvordan han vil klare endnu et skift i sit liv. Jeg skal være meget varsom. Han bliver let ked af det, og det er naturligvis forventeligt.

Det sved bag øjenlågene. Det var så trist, at Nathan havde måttet påtage sig så stort et ansvar og oven i købet var blevet nødt til at komme tilbage til Swallowbrook for drengens skyld.

Mens de ventede på Toby neden for rutsjebanen, smilede manden ved hendes side, hvilket var mærkeligt, for ud fra det han havde fortalt hende, havde han ikke meget at smile over.

ANDET KAPITEL

Det var meget at kapere. Så sent som i går var hun fløjet hjem efter to skønne uger i Spanien sammen med Melissa. I dag stod hun her i parken med Nathan og hans kommende adoptivsøn, og selvom hun havde medfølelse med dem, kunne hun ikke lade være med at føle sig lettet over, at Nathan ikke havde fundet en kone og havde fået familie i Afrika.

Hvis hun havde vidst, at han snart ville komme tilbage til Swallowbrook, ville hun have kunnet forberede sig på at møde den mand, der havde gjort det smerteligt klart, at han ikke delte hendes følelser. Men i stedet føltes det som at blive smidt ud på dybt vand.

Hun bøjede sig for at tage sin taske med indkøb, da han kom hende i forkøbet. – Den tager jeg, sagde han afslappet, før han vendte sig til Toby på rutsjebanen. – Det er tid at gå hjem, Tobias.

Da den lille havde sluttet sig til dem, gik de tilbage i tavshed. Ved huset skulle de hver til sit, og Libby spurgte: – Har du besøgt din far?

Han nikkede. – Ja, vi kiggede forbi i en pause mellem møbelleveringerne. Før du kom tilbage fra, hvor du nu havde været.

– Jeg var i Spanien i to uger med en ven og holde en tiltrængt ferie, sagde hun køligt. – Jeg håber at være i topform til arbejdet på mandag.

– Åh, ja, sagde han fraværende, som om han kun svagt huskede stedet. – Far fortalte, at han planlægger at overdrage klinikken til dig.

– Ja. Det glæder mig, at han tillid til mig. Jeg elsker vist det sted, lige så højt som han gør. Jeg ville ikke kunne bære at se det lukke, fordi han går på pension. Det har jeg også sagt til ham.

– Så nu kommer I snart til at mangle en læge, sagde han, mens hun ledte efter sin nøgle i tasken.

– Ja. John og jeg har mødtes med et par stykker, men han var mærkeligt langsom til at beslutte sig, og nu forstår jeg hvorfor. Han har ventet på, at du skulle komme hjem.

Han nikkede. – Det er muligt, men far har først nu hørt om Toby og ved, at det ikke ville kunne fungere. Jeg skal følge ham i skole om morgenen og hente ham, når han har fri om eftermiddagen.

– Deltidsjob?

– Ja, medmindre jeg ansætter en barnepige, men Toby har oplevet tilstrækkeligt med forandringer lige nu.

Hun holdt nøglerne i hånden, men måtte først sige noget, der forhåbentlig ville gøre en ende på denne mærkelige situation.

– Det kan godt være, din far gerne vil havde dig tilbage på klinikken, Nathan, men jeg er ikke så sikker. Mit liv ligger i faste rammer, og det inkluderer ikke at arbejde sammen med dig. Lige nu er vi to læger i klinikken, mig selv og Hugo Lawrence, der kom fra en praksis i Bournemouth for at bo i nærheden af sin søster og hendes børn. Hun blev enke for noget tid siden og klarer det ikke så godt. Vi har tre sygeplejersker, tre deltidsreceptionister, og Gordon Jessup er stadig administrator ligesom før. Så har vi også en hjemmesygeplejerske og en jordemoder. Vi har en velfungerende praksis og mangler blot en enkelt læge mere. Jeg er ikke glad for hele denne ansættelsesproces. Det er ikke mit arbejdsfelt, og det har ikke været så let at finde ansøgere. Vi har stor konkurrence fra byerne, og mange yngre læger virker ikke tiltrukket af livet på landet, men på den anden side vil vi ikke ansætte nogen, der er for tæt på pensionsalderen. Patienterne og klinikken har brug for stabilitet. Der er allerede lidt uro over, at din far holder op.

– Men du vil ikke have mig?

– Ikke specielt, nej, men som seniorpartner bør jeg vel lægge personlige følelser til side og tænke på patienterne. De ville helt sikkert være glade for at se Gallagher-navnet blive på skiltet. Og deltidsarbejde ville kunne fungere okay for os. Jeg havde ikke tænkt over den mulighed før.

Hun fortsatte med en stemme, der lød, som om hun oplæste sin egen nekrolog: – Så ja, hvis du ønsker det, må du gerne slutte dig til os.

– Tusind tak, sagde han med et lidt spottende smil, der viste, at han vidste, hun mente, han fortjente hendes manglende entusiasme. Men ville Libby mon føle sådan, hvis hun vidste besked om hans forsøg på at tale med hende, før hun giftede sig? Han ville dog under ingen omstændigheder bruge det til at få hende til at ændre mening.

Udover klinikken, som hun ville blive en god leder for, måtte der være meget lidt for hende at glæde sig over i livet, efter Jefferson var væk.

Han havde ikke forventet at blive modtaget med åbne arme, men han havde dog håbet, at Libby ville have tilgivet ham, hvad han havde sagt for så lang tid siden. Det var delvis for Tobys skyld, at han var vendt tilbage, men han havde også håbet, at han og Libby en dag kunne mødes igen og måske få mulighed for at hele fortidens fejltagelser.

– Har du lyst at komme over på klinikken mandag morgen og tale om arbejdstid? Jeg kan være ledig omkring klokken ti, foreslog hun.

– Ja, meget gerne.

Han sagde det med ydmyghed, men glimtet i de mørke øjne fortalte noget andet. Han har ikke ændret sig, tænkte hun. Nathan Gallagher fulgte stadig sine egne regler. Hun satte nøglen i låsen. – Så ses vi klokken ti mandag morgen.

Hun bøjede sig og kyssede hurtigt Toby på kinden, og i et tonefald, der var meget anderledes end det, hun havde brugt over for Nathan, sagde hun: – Vi har en dejlig skole her, Toby. Jeg er sikker på, du vil synes om den.

Toby var en senet og slank dreng med masser af krøller, og indtil nu havde han ikke sagt et ord til hende, men det ville ændre sig.

– Er du min onkels ven? spurgte han.

Hun var meget bevidst om Nathans blik, da hun forsigtigt svarede: – Nej, jeg er bare en af hans tidligere kollegaer.

Men nu havde Toby et mere personligt spørgsmål. – Har du ikke nogen børn?

– Nej, desværre ikke.

– Hvorfor?

– Fordi jeg aldrig har fundet en, der er flink nok til at blive deres far, sagde hun.

– Så hvorfor …? Den lille udspørger var ikke færdig, men Nathan tog hans hånd nu. – Sig farvel til dr. Hamilton, sagde han og smilede let til hende. – Så ses vi på mandag klokken ti, Libby.

Hun nikkede, åbnede sin dør og trådte indenfor.

*

Søndagen lod til at skulle gå uden begivenheder, og Libby var taknemmelig for det. Mens hun spiste morgenmad, så hun Toby og Nathan sætte sig ind i bilen med fiskestænger og tænkte, at de nok skulle tilbringe noget tid sammen med hans far. Da de var væk, gjorde hun, hvad hun havde gjort, lige siden de talte om Nathans tilbagevenden til klinikken. Hun ønskede, hun ikke havde opført sig så arrogant. Hun havde vist meget tydeligt, at hun ikke havde glemt den dag i lufthavnen og ikke ville gå i den samme fælde nogensinde igen. Men hvis det virkelig var tilfældet, hvorfor var hun så blevet så glad for at opdage, at han ikke var gift og havde børn?

Det, han gjorde for Toby, var så utroligt, at hun fik tårer i øjnene, når hun tænkte på det. Nathan havde uselvisk påtaget sig at være enlig far, og hun havde ikke gjort andet end at ydmyge ham i forhold til at arbejde i klinikken, hvor han jo i virkeligheden hørte hjemme nu, hvor hans tid i Afrika var slut. Han havde sagt, han var ked af det, der var sket med Ian, og hun havde tænkt, at han ikke kendte til den desillusion, der var fulgt hurtigt efter brylluppet i det ægteskab, der havde været en stor fejltagelse. Hun tænkte på Tobys nysgerrige spørgsmål dagen før og sit eget svar, som faktisk havde været helt sandt. Hun ville ikke have ønsket sig et barn i et ægteskab, der havde været så hult som hendes og Ians.

*

Eftermiddagen og aftenen truede forude, og hun besluttede sig for en af sine yndlingsadspredelser, en sejltur på et af de dampskibe, der gennempløjede søen adskillige gange om dagen. Så kunne hun spise aftensmad på en af sine yndlingsrestauranter ved søen bagefter.

Båden var fuld, og hun stod og holdt i rælingen, mens hun nød at betragte det nye hospital, da de sejlede forbi, og stirrede misundeligt på de huse, der lå med egen bådebro og fiskerettigheder langs søbredden.