CAROLE MORTIMER

Den man elsker

Oversat af Rikke Mai Pohl

MINISERIE: DE OPSIGTSVÆKKENDE ST CLAIRES

Den man elsker er sidste del i miniserien De opsigtsvækkende St Claires – skandaler, glamour og den store kærlighed!

Carole Mortimer begyndte at skrive for Harlequin i 1979 og er nu en af vores mest populære forfattere. Hendes fortællinger er traditionelle kærlighedshistorier i moderne indramning og med interessante personer. Carol bor sammen med sin mand Peter på Isle of Man. De har fire sønner og en bearded collie, som hedder Merlyn. Hendes opskrift på et lykkeligt forhold er at både være bedste venner og elskende.

Husk at alle vores bøger kan købes på Harlequin.dk!

Til alle som har nydt familien

St Claire lige så meget som jeg har gjort!

FØRSTE KAPITEL

– Hvad øh … har du bare tænkt dig at stå der og ligne en højrøvet stivstikker, eller kunne du måske gøre dig nyttig og bære en af de her kasser hen i elevatoren for mig? Men det er du måske for fin til?

Gideon lukkede øjnene. Talte til 10. Tog en dyb indånding. Og åbnede øjnene igen.

Nej, Joey McKinley stod der stadig. Hun stod ikke længere bøjet over bagagerummet i sin bil i parkeringskælderen. Hun havde rejst sig op og stod og trippede utålmodigt på sine høje hæle. De næste fire uger ville blive et sandt helvede, hvis ikke han fik styr på den her situation.

Joey McKinley. 28 år gammel, 165 meter høj, kort, skinnende rødt hår, der stod som en sky om det hjerteformede ansigt, et par udfordrende, jadegrønne øjne, en lydefri lys hud med fregner på den lille næse, fyldige, sensuelle læber. En slank, veltrænet krop, hvis smukke former blev understreget på bedste vis af den sorte figursyede spadseredragt.

– Hvad bliver det til? gentog hans personlige nemesis og så provokerende på ham.

Gideon tog endnu en dyb indånding og tænkte på, hvad han ville gøre ved sin bror Lucan, når han fik fingre i ham.

For selvom han selvfølgelig undte Lucan den måneds bryllupsrejse, som han og hans brud, Lexie, lige var taget af sted på, kunne han da vel for pokker have valgt alle andre end Joey McKinley som sin stedfortræder i St Claire Corporations juridiske afdeling.

Gideon havde uden held forsøgt at overbevise sin storebror om, at han altså godt selv kunne varetage hans opgaver, mens han var væk, og Lucan nægtede at lytte, da han forklarede, at han umuligt ville kunne arbejde sammen med Joey McKinley i en hel måned.

Gideon havde stor respekt for kvindens evner som advokat, men som person fik hun ham til at rejse børster.

Med sit røde hår og sin hæse, sensuelle latter tiltrak hun sig alle mænds opmærksomhed i samme øjeblik, hun trådte ind i et lokale. Hun havde haft kjole på de første to gange, Gideon mødte hende. Første gang var det en lang, tætsiddende, jadegrøn sag til hendes søster, Stephanie, og hans bror Jordans bryllup to måneder tidligere, og i lørdags var det en knælang, rød kjole til Lucan og Lexies bryllup.

Det sorte sæt, hun havde på i dag, burde have fået hende til at se kølig og professionel ud, men … det gjorde det bare ikke rigtig. Jakken smøg sig om hendes fristende kurver, og den grønne skjorte under den stod åben i halsen, så man lige akkurat kunne ane det øverste af hendes fyldige bryster. Og nederdelen skjulte ikke meget af de velformede ben.

Med andre ord var Joey McKinley en …

– Hallo, sker der noget …? kaldte hun.

 … en sand pestilens.

Han måtte tage endnu en dyb indånding for at bevare fatningen. – Du kunne måske være lidt mere subtil i dit ordvalg. Dumt forslag. Han kendte hende godt nok til at vide, at hun var den ligefremme type, noget han fandt meget foruroligende, eftersom han selv altid overvejede sine ord meget nøje.

Hendes næste kommentar var ikke ligefrem mindre bramfri: – Måske ville jeg ikke føle behov for at være helt så direkte, hvis du steg ned fra din høje hest og opførte dig som en almindelig dødelig ligesom os andre.

Gideon skar tænder. Hvor mange gange havde de mødt hinanden? Fire gange i alt. Sidst til Lucan og Lexies bryllup for to dage siden, og før det for ni uger siden, da han troppede op på hendes kontor for at meddele hende, at han havde hjulpet hendes søster Stephanie ud af en juridisk knibe. To uger efter mødtes de en enkelt gang under bryllupsforberedelserne til Jordan og Stephanies bryllup og så til deres bryllup en uge senere.

Han rynkede panden ved tanken om den dag. Selv han havde fået en klump i halsen, da han så den yndige Stephanie komme op ad kirkegangen. Indtil Joey dukkede op bag hende og sendte ham et foragteligt blik.

Ikke at der var noget underligt i det. De to brød sig nu engang bare ikke om hinanden, og sådan havde det været fra deres første møde. Nej, han tænkte mere på det øjeblik, da alle havde sat sig, og han hørte en engel synge.

Én eneste stemme, der steg majestætisk op mod kirkens hvælvinger og fyldte rummet med de smukkeste klokkeklare toner.

Han havde aldrig hørt noget lignende og gik nærmest i trance. Først et øjeblik senere opdagede han, at alle havde rettet blikket mod højre, hvor den syngende engel stod. Joey McKinley.

*

Joey vidste ikke selv hvorfor, men Gideon St Claire fik det værste frem i hende. Ja, faktisk nød hun nærmest at provokere og tirre ham. Måske fordi han virkede så arrogant og reserveret. Han var en irriterende træmand, og alt ved ham virkede så kontrolleret. Han var for pæn og velpoleret. Ikke så meget som ét kort, gyldent hår sad forkert, og hun havde aldrig set ham i andet end jakkesæt med skjorte og slips. Selv hans dyre, sølvfarvede bil var diskret og afdæmpet. Hvis Joey havde haft lige så mange penge som ham, ville hun have købt en rød Ferrari.

Eller måske var hun i virkeligheden bare træt af, at han havde løst hendes søsters problemer med et fingerknips, mens hun selv havde forsøgt uden held i flere uger.

Det havde i hvert fald ikke noget at gøre med, at manden var hottere, end loven tillod trods den polerede facade, men at han knap nok lod til at registrere Joey som en kvinde og da slet ikke som en bare tilnærmelsesvis tiltrækkende én af slagsen.

Hans hår, der var alt for kort til hendes smag, skinnede varmt som guld, og som om det sammen med de intense, brune øjne ikke var nok, havde naturen udstyret ham med et par høje kindben og kraftige kæber, der fik ham til at ligne en græsk gud. For slet ikke at tale om den smukke, sensuelle mund …

Allerede da de mødtes på hendes kontor, havde hun studeret ham nøje gennem halvt sænkede vipper. Og bare den panteragtige, smidige måde, han bevægede sig på, fortalte hende, at hans slanke krop måtte være lutter muskler under det mørke jakkesæt og silkeskjorten.

Gideon St Claire var indbegrebet af maskulinitet, han kunne være trådt lige ned fra en catwalk med det ansigt og den krop. Sexet som bare pokker. Hot var det helt rigtige ord. Men han ville uden tvivl blive temmelig fornærmet, hvis han hørte hende bruge det om ham.

Faktisk undrede det hende, at en mand som ham ikke havde en kvinde ved sin side til sine brødres bryllupper. Og eftersom han jo modsat de fleste mænd ikke havde taget den store notits af hende, fik hun den tanke, at han måske var til mænd.

Men da hun spurgte Stephanie om det, begyndte hun bare at grine hysterisk. Der gik fem minutter, inden hun var i stand til at svare nej.

Så hotte, arrogante mr. Isterning kunne altså godt lide kvinder … bare ikke Joey.

Det var helt fint med hende. Men hun kunne ikke komme udenom, at hans tendens til at ignorere hende gav hende lyst til at provokere ham.

– Er du blevet stum, eller er du bare morgensur? kvidrede Joey påtaget muntert.

– Jeg venter bare på, at du tier stille længe nok til, at jeg kan svare dig, brummede han irriteret. Selv når han er sur, lyder han sexet, tænkte Joey med et suk. Han blev stående ved sin egen bil. – Miss McKinley …

– Joey.

Hans næsebor sitrede i tydelig foragt. – Ville du have noget imod, at jeg kalder dig Josephine?

– Nej, ikke spor … altså hvis du kan leve med, at jeg reagerer, som jeg gjorde sidst, nogen kaldte mig det, tilføjede hun.

Gideon så spørgende på hende. – Bryder du dig ikke om Josephine?

– Nej. Som du jo nok kan regne ud.

Giv mig styrke, tænkte Gideon. Det her gik ikke godt. Han havde ellers planlagt, at han ville sætte sig ned sammen med Joey og forklare hende stille og roligt, hvorfor han ikke mente, de kunne arbejde sammen. Og så ville han vinke pænt farvel til hende. Hun måtte da for fanden selv være klar over, at de havde en fuldstændig forskellig tilgang til … ja, til alt!

Men nu hvor han stod over for kvindemennesket, var han ikke så sikker på, at den plan ville virke. Han var kun blevet bekræftet i, at deres samarbejde ville være en katastrofe. Men det gik op for ham, at det ikke kunne nytte noget at sige det til hende. For så ville hun netop insistere på at blive. Joey McKinley ville til enhver tid gøre det modsatte af, hvad han ønskede, forstod han nu.

Det skete kun meget sjældent, at Gideon stødte på et problem, han ikke kunne løse. Men lige nu stod han over for et af dem. Han anede simpelthen ikke, hvordan han skulle overleve at arbejde så tæt sammen med den provokerende, taktløse kvinde i fire uger.

Heller ikke selvom hun sang som en engel.

Det var i forvejen meget usædvanligt, at Lucan meldte sig ud af kampen i en hel måned. Han havde sagt, at han ikke ville kontaktes, medmindre der var tale om et absolut nødstilfælde.

Men det burde selvfølgelig ikke komme bag på Gideon. Begge hans brødre havde opført sig fuldstændig utilregneligt, siden de forelskede sig i deres koner. Det var ikke, fordi han havde noget imod Stephanie og Lexie … tværtimod. Men hans brødre var ikke som før, og det var … foruroligende.

Jordan, der var en anerkendt skuespiller og havde datet et utal af skuespillerinder og modeller, forelskede sig pludselig hovedkuls i sin fysioterapeut, og han var stadig lige rundtosset nu, hvor de var blevet gift. Han var så besat af hende, at han endda havde fået forhandlet sig frem til, at den film, han arbejdede på, skulle indspilles inden for Stephanies åbningstider i klinikken.

Det var samme historie med Lucan. Før i tiden holdt han aldrig fri fra firmaet i mere end allerhøjst et par dage. Lucan havde været indbegrebet af en arbejdsnarkoman, indtil han mødte Lexie for kort tid siden.

Faktisk var både Gideon og hans brødre ekstremt ambitiøse og arbejdsomme inden for hver deres felt. Gideon i juraens verden, Jordan inden for skuespilkunsten og Lucan som forretningsmand.

Nu var intet det samme mere, og Gideon, der holdt af orden og stabilitet, havde stadig ikke vænnet sig til det. Det ville ikke ligefrem blive nemmere af, at han nu også skulle trækkes med Joey McKinley.

– Nå, okay. Så må jeg vel kalde dig Joey. Han sukkede demonstrativt. – Var Pickard, Pickard & Wright … eller måske især Jason Pickard … ikke kede af at tage afsked med dig?

– Tage afsked med mig?

Gideon så utålmodigt på hende. Indtil nu havde han ikke haft grund til at betvivle hendes intelligens. – Ja, nu hvor du starter hos os.

Joey så forundret på ham. – Undskyld, men det må du forklare mig nærmere. Især vil jeg gerne vide, hvad du mener med ”især Jason Pickard”, tilføjede hun køligt.

Gideon brød sig ikke om at føre så personlig en samtale midt i en parkeringskælder, hvor en af de ansatte kunne dukke op når som helst. Klokken var godt nok kun lidt over otte, og de fleste mødte først klokken ni, men det ville ikke se godt ud, at den administrerende direktør stod og skændtes med en ukendt kvinde i parkeringskælderen.

Gideon tog lynhurtigt tre lange skridt frem, så han nu stod under en meter fra Joey. Det gjorde ham endnu mere anspændt. Han fornemmede en diskret, men alligevel insisterende duft af parfume. Det overraskede ham. Hun havde så stor en udstråling i sig selv, at hun slet ikke havde brug for en læg nu mærke til mig-parfume. Normalt gav den slags parfumer ham hovedpine, men ikke den her. Det var en meget fin og sensuel duft, der fik ham til at reagere fysisk.

Han kneb læberne sammen. – Jeg mener bare, at det er unfair af Lucan at bede dig opgive dit job, når du kun skal være her fire uger.

Joey svarede ikke lige med det samme. Hans nærvær distraherede hende. Han mindede hende om et rovdyr.

Hvor var det dog synd, at han var så tilknappet. Hvis han droppede det der misbilligende blik og slappede lidt af … så ville han jo få ethvert hunkønsvæsen med en puls til at falde i svime.

Han ville også se meget yngre ud, hvis han fik lidt længere hår. Fræk og farlig. Det samme med hans klassiske jakkesæt. Et par slidte jeans og en stram, sort T-shirt, så man kunne se arm- og brystmuskler … uha, så ville man jo nærmest komme bare ved synet af ham.

Joey smilede underfundigt og forestillede sig, hvor chokeret han ville blive, hvis han vidste, hvad hun tænkte.

– Har jeg sagt noget, der morer dig?

Det var morsomt at forestille sig en mere vild og sexet Gideon St Claire, der måtte kæmpe for at holde de glubske kvinder på afstand. Til gengæld var det også bekymrende at tænke på, hvor uimodståelig han faktisk ville være, hvis han slap sine hæmninger …

Hun virrede med hovedet, så op og mødte hans mørke, fjendtlige blik. Den mand var virkelig bare ikke hendes type. Hun var til energiske, eventyrlystne mænd, der ikke veg tilbage for at prøve noget nyt. Og Gideon lignede en, der ville gøre alt for at undgå forandring, om det så bare handlede om at gå med sorte sokker i stedet for grå.

Hun tog en dyb indånding. – Nej, men der er noget, du har misforstået. Jeg har ikke sagt mit job op. Jeg har bare taget orlov en måned med min chefs velsignelse. Så jeg kunne hjælpe Lucan.

Gideon rynkede panden. Det måtte da have taget tid at arrangere. – Hvornår har Lucan overhovedet planlagt alt det her?

– For tre uger siden … Joey stoppede op og så vurderende på ham. – Hvornår har Lucan da fortalt dig den dårlige nyhed?

Gideon stivnede. – Jeg har da vist ikke udtalt, at det var en dårlig nyhed.

– Du har til gengæld antydet det så rigeligt, fnyste hun. – Nå, men … hvornår sagde han det?

Hans kæbemuskler spændtes. – Jeg kan ikke se, hvorfor …

– Han fortalte dig det først til brylluppet i lørdags, ikke? konkluderede hun langsomt.

Hvad var det dog ved den kvinde, der altid fik Gideon til at føle sig på gyngende grund. Han, der ellers var kendt for at være lige så nådesløs og urokkelig som sin storebror. Bare én samtale med Joey McKinley var nok til at få ham til at skære tænder. Ja, faktisk forvandlede han sig bare helt automatisk til én stor sprængfarlig bombe, når hun var i nærheden.

– Ha, jeg har ret, ikke? afgjorde Joey skadefro. Der var latter i hendes grønne øjne nu. – Det ødelagde sikkert resten af din weekend.

Gideon knugede hårdt sammen om håndtaget på sin sorte attachemappe. – Jeg har haft en ganske udmærket weekend, tak, løj han studst. – Jeg spiste faktisk frokost med Stephanie og Jordan i går. De skulle først tilbage til L.A. her til morgen.

– Og jeg spiste morgenmad med dem i dag, inden jeg kørte dem til lufthavnen. De nævnte ikke noget om, at du havde bedt om mit telefonnummer. Hvilket du vel ville have gjort, hvis du havde været interesseret i at tale med mig om det her. Joey gjorde et lille, spottende kast med hovedet.

Gideon havde faktisk overvejet at bede om hendes nummer, men han var blevet enig med sig selv om, at deres familier ikke skulle involveres i det, der dybest set bare var et uheldigt møde mellem to uforenelige personligheder.

– Du ville måske ikke risikere, at de drog forhastede konklusioner?

Han så skulende på hende. – Hvad mener du?

– Steph og Jordan kunne jo tro, at du måske var interesseret i mig, hvis du bad om mit nummer, præciserede hun drillende.

Gideon talte til tre, men det hjalp ikke det store. Han kunne ikke huske, hvornår nogen sidst havde hylet ham så meget ud af den. – Hvorfor skulle de få den tanke? Det ville jo være skudt helt ved siden af.

– Jaså?

Var det bare noget, han bildte sig ind, eller stod Joey pludselig en hel del tættere på end før? Så tæt på, at Gideon kunne se lige ned i hendes udskæring, hvor man kunne ane kanten af hendes blonde-bh og se pulsen, der dunkede i halsgruben.

Åh gud …

Han så iskoldt på hende. – Den her samtale viser vist med al tydelighed, at vi umuligt vil kunne arbejde sammen den næste måned.

Pludselig var hun hundrede procent professionel igen. – Jeg har indgået en aftale med Lucan, Gideon … ikke med dig. Og jeg holder, hvad jeg lover. Hvilket du vist også har ry for at gøre?

Nå, hun havde åbenbart hørt lige så mange lovprisninger af ham som omvendt. – Jeg er sikker på, at de har meget mere brug for dig hos Pickard, Pickard & Wright, end jeg har, indvendte han diplomatisk.

– Nej, de kan sagtens undvære mig den korte tid. De ville hellere end gerne hjælpe Lucan, forsikrede hun ham for.

Jo tak, han var ikke i tvivl om, at hendes arbejdsgiver godt kunne regne ud, at det ville være god reklame at kunne sige, at de havde samarbejdet med St Claire-koncernen. Og det ville heller ikke skade Joey McKinleys karriere, at hun var blevet headhuntet af Lucan St Claire.

– Så alle er sådan set glade … alle undtagen dig. Hun stirrede udfordrende på ham.

Gideon stirrede tilbage. – Jeg mindes ikke at have sagt, jeg var utilfreds.

– Ikke det?

– Nej.

– Jamen, så er alt jo i den skønneste orden, fastslog hun henkastet.

Gu fanden var det ej! Tanken om at skulle have Joey McKinley rendende i huset i fire uger var totalt uacceptabel.

Hun brød ind i hans tanker med endnu et frontalangreb. – Og nu vil jeg gerne vide, hvad du helt præcist mente med, at det ”især” var Jason Pickard, der ville komme til at savne mig?

Hun lød ikke længere bevidst provokerende. Udadtil lød hun nysgerrig og munter. Men han fornemmede, at vreden ulmede lige under overfladen. Den var lige der i de gnistrende grønne øjne og de hektiske røde pletter på kinderne. Men hvorfor hun var vred, forstod han ikke. Alle og enhver vidste da, at hun og den unge Pickard havde dannet par det sidste halve år.

Han trak på skuldrene. – Det er da almindelig kendt, at du og han er nære venner.

– Det er nemlig præcis, hvad vi er … venner, sagde hun roligt. – Hverken mere eller mindre.

– Jeg beklager, hvis jeg gik for tæt på.

– Det gjorde du jo så ikke, eftersom vi bare er venner.

Gideon rullede med øjnene. – Jeg gider altså ikke diskutere en helt uskyldig kommentar, som jeg oven i købet lige har undskyldt for.

– Er der overhovedet nogen, der vover at diskutere med dig, Gideon? Joey McKinley så frustreret på ham.

– Ja, tydeligvis, drævede han og så sigende på hende.

– Det her er ikke en diskussion, Gideon. Det er en dialog, korrigerede hun ham bidende.

Han rystede på hovedet. – Jeg har virkelig ikke tid til det her, så hvis du ikke har noget imod det, så …

– Jamen, det har jeg, Gideon. Nu stod hun pludselig alt for tæt på igen. Så tæt, at han kunne mærke varmen fra hendes ånde mod sin kæbe.

Åh, gid han dog aldrig havde kastet sig ud i den her samtale. Han skulle bare have hjulpet hende med de kasser fra starten. Så ville han sidde bag den lukkede dør ind til Lucans kontor nu.

Han var 34 år gammel, og indtil nu var alt lykkedes for ham. Han havde succes, både hvad angik arbejde og kvinder. Men indtil videre var det kun blevet til korte, uforpligtende forhold. Han elskede sin mor og sine to brødre, men derudover foretrak han ikke at involvere sig følelsesmæssigt i andre mennesker. Han var ekspert i at holde folk ud i strakt arm.

Men det var svært med en pige som Joey McKinley. Især når hun stod så tæt på, at han kunne se de gyldenbrune striber i det røde hår og fornemme den citrusagtige duft af hendes shampoo.

Gad vide om hendes hår var lige så blødt og glat, som det så ud til at være. Eller var det lige så stridt og uregerligt som kvinden selv.

Gideon trådte lynhurtigt et skridt baglæns og fortrængte de forbudte tanker. Han så nedladende på hende. – Jeg er godt klar over, at vi næsten er i familie med hinanden nu, men lad mig slå en ting fast med det samme. Jeg er på ingen måde interesseret i at høre om dit sexliv.

Joey stirrede forbløffet på ham, overrasket over det krigeriske tonefald i hans stemme. Det var ingen tvivl om, at han godt kunne lide hendes søster, og at han var glad for at få hende som svigerinde. Men hvorfor havde han så været så fjendtlig over for hende lige fra første gang, de mødtes.

Måske havde han allerede besluttet sig for, at han ikke brød sig om hende, før de overhovedet mødtes. Måske var det på grund af rygterne om, at hun og Jason dannede par. Rygter, der rent faktisk slet ikke havde noget på sig.

Jason var bestemt en flot fyr, og hun nød hans selskab. De gik ud og spiste sammen mindst en gang om ugen. Men deres venskab var rent platonisk.

Faktisk var deres venskab nærmere et røgslør, der skulle dække over, at Jason i al hemmelighed var kæreste med den ”ven”, han havde boet sammen med de sidste 10 år. Hans forældre vidste ikke noget om det, og de ville næppe se på forholdet med milde øjne.

Første gang Jason inviterede Joey ud, var hun euforisk. Han var trods alt arving til og partner i Pickard, Pickard & Wright, og samtidig var han både sød og lækker. Men det gik hurtigt op for hende, at han ikke var interesseret i hende på den måde, og hun fik et utvetydigt svar på sit ret direkte spørgsmål. Joey kunne nu stadig godt lide Jason og havde intet imod at gå ud med ham, eftersom der jo alligevel ikke skete det store i hendes liv, hvad kærligheden angik. Og dermed var der grobund for de rygter, der åbenbart også var kommet den stive, reserverede Gideon St Claire for øre.

Joey smilede. – Hvorfor står vi så stadig her og taler om mit sexliv?

– Du … Gideon tøjlede sin frustration. – Skal vi ikke bare få båret de ting op, så vi kan komme i gang med arbejdet? Han gik hen til hendes bil, tog en af kasserne og styrede målrettet over mod elevatoren.

Joey tog den anden kasse, låste bilen og fulgte efter ham med et tilfreds smil på læben.

Sikke en fest de næste fire uger ville blive. Ikke mindst skulle det være hende en særlig fornøjelse at ruske lidt op i den træmand til St Claire. Jo, det skulle nok blive sjovt. Hvis ikke for ham, så i hvert fald for hende.

ANDET KAPITEL

Hvor skal du hen? spurgte Gideon skarpt, da hun i stedet for at følge efter ham hen til hans kontor stoppede foran det kontor, som Lucans personlige assistent plejede at sidde i. Det var ledigt lige nu, eftersom det var Lexie, der var hans assistent, og hun og Lucan jo var på bryllupsrejse på en caribisk ø den næste måned.

Joey så på ham med et drillende glimt i øjet. – Jeg tror, at Lucan i et diplomatisk øjeblik har tænkt, at det nok var bedst ikke at placere mig alt for tæt på dig.

Ha, Gideon gav ikke meget for Lucans diplomatiske sans efter den bombe, han kastede til brylluppet i lørdags.

– Og hvor vidste du så fra, at det var Lexies kontor?

– Øh … det står ligesom på døren.

Gideon skulede. – Ja, men du styrede meget målrettet derhen.

Hun trak på skuldrene. – Jeg var her i torsdags, så Lucan kunne sætte mig ind i sagerne.

Torsdag. Det var den ene dag, hvor Gideon arbejdede i sit eget lille firma i den anden ende af byen. Hvilket Lucan selvfølgelig vidste alt om, den snu rad.

Der vankede virkelig, når han så sin bror igen. Han ville nok blive nødt til at slå ham. Hårdt!

– Hvad er det så helt præcist, Lucan forventer, du skal gøre, mens han og Lexie er væk? Altså ud over at genere ham.

Joey trak på skuldrene. – Lucan forudså, at du næppe ville overlade flere opgaver end højst nødvendigt til mig. Hun så vidende på ham. – Men der vil sikkert være rigeligt alligevel. Og så mangler du jo også en sekretær, nu hvor Lexie er væk.

– Min egen sekretær …

– Er nu min sekretær, mindede hun ham om.

For fanden da også, det her blev bare værre og værre. Og det gjorde ikke sagen bedre, at Lucan og Lexie sikkert sad et eller andet sted og morede sig på hans bekostning lige nu. Hans bror var blevet frygtelig utilregnelig, efter at han havde forelsket sig. Han havde blandt andet udviklet en virkelig syg form for humor.

– Jeg kan også sidde i dit kontor, hvis du foretrækker det, sagde Joey og slog utålmodigt i gulvet med snuden på sin højhælede sko. – Men kan du ikke snart bestemme dig. Den her kasse er altså ved at blive lidt tung.

Han pressede læberne hårdt sammen i frustration. Han havde altid opfattet sit kontor som et meget privat og personligt sted. Det var hans egne opslagsværker, der stod i de solide bogreoler, han havde endda sat dem i alfabetisk orden. Og der herskede pinlig orden på hans skrivebord. Det var ikke oversået med tåbelige nipsting og ureglementerede dynger.

Han kunne næsten regne ud, at Joey med sine to store kasser fulde af alt muligt netop havde tænkt sig at invadere hans kontor og sætte sit kvindelige præg på det, hvis han gav hende lov til det. Men omvendt var det en utålelig tanke at skulle sidde dør om dør med hende, hvad han ville komme til, hvis han skulle sidde i Lucans kontor de næste uger.

– Det var du for længe om, afgjorde Joey og skubbede døren op med hoften. – Ikke dårligt, hørte han hende mumle, da hun satte kassen fra sig på skrivebordet.

Gideon fulgte efter hende ind i det kontor, som Lucan havde fået indrettet specielt til Lexie, så de flødefarvede vægge og det gyldne tæppe udgjorde en perfekt baggrund for hendes lange, sorte hår.

Farverne passede nu også godt til Joeys rødbrune hår og de jadegrønne øjne, måtte han erkende …

– Hvad har du overhovedet i de kasser … mursten, eller hvad? brummede Gideon gnavent.

Okay, han er ikke en glad dreng, tænkte hun, da hun så hans ansigtsudtryk. Og ikke nogen dreng i det hele taget. Nej, Gideon var i den grad en mand, eller faktisk nærmere et frådende rovdyr.

– Nej, mursten ville jeg ikke kalde det. Hun åbnede en af kasserne og begyndte at tømme den.

Det sædvanlige, kunne Gideon konstatere. Hendes bestallingsbrev. Et par indrammede billeder … et af hendes forældre, et fra Stephanie og Jordans bryllup. En glasbrevvægt med en gul rose indeni. En forgyldt drage.

Hov? En forgyldt drage?

– Hvad? Joey så defensivt på ham, mens hun holdt pyntegenstanden beskyttende ind til sig.

Et kort øjeblik var Gideon i tvivl om, hvorvidt han havde talt højt. Men helt ærligt, en drage! Selvom den var nydeligt udført med sine smukt svungne vinger og safirøjne, passede den lige så dårligt til hende som den engleagtige sangstemme.

Joey så op og rynkede forvirret panden. Han stirrede på dragen, som om hun lige havde hevet et jagtgevær op af kassen for at hænge det op på væggen.

– Stephanie fik den her lavet til mig, da jeg blev færdig som jurist.

Hendes tvilling havde altid vidst, at drager betød noget særligt for Joey. Lige siden hun var syv år gammel, havde hun med jævne mellemrum drømt om en gylden drage. Det skete typisk, når hun havde problemer i skolen eller med vennerne, eller hvis der skete noget grimt, som dengang hun og Stephanie som 10-årige var involveret i en trafikulykke, der kostede hendes tvilling to år i rullestol. Og når hun så den gyldne drage i sine drømme, vidste hun, at det hele nok skulle ordne sig. Derfor havde hun dragen med sig overalt. Hun satte den midt på det tomme skrivebord. – Den har stor affektionsværdi.

– Det kan jeg godt forstå, når det er Stephanie, der har givet dig den, sagde Gideon næsten venligt.

Joey så op på ham, forvirret over det pludselige stemningsskift. Et kort øjeblik fornemmede hun en form for samhørighed. – Savner du Jordan?

Gideon virkede overrasket over spørgsmålet. – Ikke allerede. Han tog jo først hjem i morges.

– Nej, jeg mener i det hele taget, tilføjede Joey utålmodigt. – Hvor længe er det, han har boet i L.A.?

Han tænkte sig om. – 10 år.

Stephanie havde kun været væk i to måneder, men Joey kæmpede stadig med det tomrum, hun havde efterladt. – Savnede du ham ikke i starten … dengang han flyttede derover?

– Du savner måske stadig Stephanie?

– Du behøver ikke lyde så overrasket, sagde hun kort for hovedet.

Gideon var overrasket. Men han var godt klar over, at det selvfølgelig ikke burde komme bag på ham. Bare fordi Joey havde et horn i siden på ham, betød det jo ikke, at hun ikke kunne være lige så tæt knyttet til sin tvillingesøster, som han var til Jordan.

– Jo, jeg savnede Jordan meget i starten, indrømmede han brysk. – Det bliver nemmere med tiden, tilføjede han.

De stirrede på hinanden uden at sige noget et øjeblik. Som om de begge fornemmede en åbning hos den anden. En sprække i panseret. En snert af sårbarhed …

Selvom Gideon fandt det foruroligende at blive involveret i Joeys følelsesliv på den måde, var det for ingenting at regne i forhold til det, at han også selv havde blottet sig et kort sekund. For Gideon var ikke typen, der viste sårbarhed. Aldrig nogen sinde.

– Det er en fin drage, sagde han for at skifte emne. – Selvom jeg nu generelt foretrækker virkelige ting, jeg kan se og røre ved. Jeg er ikke til fantasivæsner.

– Måske er det netop dit problem, sagde Joey og fortsatte med at pakke ud.

Gideon skød hagen frem. – Jeg var ikke klar over, at jeg havde et problem.

Joey så spekulativt på ham og satte sig på kanten af skrivebordet, så den stramme nederdel krøb en smule opad og afslørede et par centimeter mere af hendes velformede ben. – Synes du ikke, det er et problem, at du er fuldstændig fantasiforladt?

Gideon ignorerede den fristende nøgne hud på hendes ben og fokuserede på hendes smukke ansigt. – Jeg har erfaring for, at man opnår de bedste resultater ved at forholde sig til fakta.

– Mener du ikke de kedeligste og mindst innovative resultater? spurgte hun provokerende.

– Til din information kender jeg mig selv godt nok til at vide, hvad jeg mener, Joey. Han gloede olmt ned på hende.

Joey fortrød, at hun havde indrømmet over for ham, hvor meget hun savnede sin søster. Men det kom bag på hende, at han faktisk havde fortalt hende, at han havde det på samme måde.

For han virkede så kontrolleret. En kold og usentimental mand. Han virkede pludselig alt for menneskelig nu.

Måske tænkte han det samme om hende. Det føltes alt for intimt. – Så behøver du vist heller ikke trække dine boksershorts længere op, Gideon. Du ligner en, der lige har fået en Olfert, mumlede hun provokerende for at dække over sin uro.

– Mine boksershorts? Gideon spilede næseborene ud i afsky.

– Altså hvis du da går med boksershorts, fortsatte Joey flabet. – Men jeg kan dårligt forestille mig dig rende rundt med bar røv i bukserne …

– Jeg er ikke interesseret i at diskutere mit undertøj eller mangel på samme med dig, spruttede han vantro. – Du er virkelig det mest enerverende kvindemenneske, jeg nogen sinde har mødt.

– Er det rigtigt? Joey smilede tilfreds.

Gideon rullede opgivende med øjnene. – Det var altså ikke en kompliment.

– Nej, det er jeg klar over, sagde hun tørt. – Men jeg er da vildt beæret over, at den ophøjede, arrogante Gideon St Claire ikke bare har nedladet sig til at registrere min eksistens og se på mig med sine aristokratiske, brune øjne, men oven i købet har en mening om mig.

Det gik op for Gideon, at det var kvindens impulsstyrede facon, der gjorde ham ubehageligt til mode. Det, at han ikke på nogen måde kunne forudsige, hvad hun ville sige eller gøre, gjorde ham vagtsom og anspændt. Og det var han ikke meget for at indrømme. Han var vant til at have fuldstændig kontrol over sine følelser. Men det havde han ikke nu …

Hans mund forvandlede sig til en smal streg. – Hvem er det nu, der fornærmer hvem?

– Har jeg sagt noget fornærmende? spurgte hun henkastet. – Du har da brune øjne. Og du er også aristokratisk. Lord Gideon St Claire, er det vist, tilføjede hun, som for at minde ham om det.

Hverken han eller hans to brødre brugte nogen sinde deres titler. Det var faktisk de færreste, der vidste, at Lucan faktisk rent formelt var hertug af Stourbridge, mens hans to yngre tvillingebrødre var lorder. Noget som Joey åbenbart havde fuldstændig styr på.

Gideon svarede ikke, men så ned på sit guldur. – Jeg kan desværre ikke spilde mere tid på den her diskussion. Jeg har en aftale klokken ni.

Hun smilede bredt. – Okay, så vi springer velkomsttalen over, går jeg ud fra … jeg mener den der, hvor du siger, du er glad for, at jeg er kommet, og at jeg bare skal spørge, hvis der er noget, jeg er i tvivl om?

Gideon var lige ved at stønne højt. Hun vidste jo udmærket godt, at hun ikke var velkommen. Det var selvfølgelig også derfor, hun sagde det.

– Jeg tror godt, du er klar over, at jeg helst havde set, du ikke var her, sagde han ærligt.

– Sådan kan livet spænde ben for én en gang imellem, ikke? sagde hun, stadig med et stort smil på læben.

Gideon kastede et sidste frustreret blik på hende, inden han snurrede rundt på hælen, marcherede ind på kontoret ved siden af og smækkede døren hårdt i bag sig.

Alt luften forlod Joeys lunger i et lettet suk, da hun blev alene på Lexies kontor. Efter hendes sidste kommentarer om Gideons boksershorts behøvede hun vist ikke bekymre sig om, at hun havde vist sårbarhed, for det var næppe den del af samtalen, han ville huske.

Joey var godt klar over, hvad folk mente om hende som advokat. De syntes, hun var aggressiv, skarp og alt for direkte. Når hun forsvarede sine klienter, var hun som en haj, der cirklede om sit bytte. Og det var et ry, hun helt bevidst værnede om.

Kun få mennesker fik lov til at se om bag facaden og ind til den virkelig Joey under det barske ydre. Og det var i sig selv usædvanligt, at hun havde fortalt en mand som Gideon, at hun savnede sin søster.

Joey var kvinde i en mandsdomineret verden. Da hun startede som advokat, måtte hun den ene gang efter den anden se sig forbigået til fordel for en mandlig kollega. Og derfor havde hun helt bevidst valgt at hyle med de ulve, hun var iblandt, og spille efter samme regler som dem.

Hun havde anskaffet sig en hel stribe meget professionelt udseende jakkesæt og anlagde en mere aggressiv og kontant stil. Det hjalp, og inden hun så sig om, havde hun fået arbejde på et af byens mest prestigefyldte advokatkontorer.

Med tiden var det gået op for hende, at der alligevel var tidspunkter, hvor det kunne betale sig at spille på femininiteten. En antydning af en kavalergang og et par stilethæle kunne i visse tilfælde være lige så effektive som et kontant frontalangreb.

Men det var nu alligevel foruroligende, at hun et kort øjeblik havde ladet facaden falde over for Gideon St Claire. Højst foruroligende.

*

– Jeg holder lige en lille pause. Jeg skal ned efter en varm kakao på kaffebaren. Skal du have noget med?

Gideon så op fra tallene på skærmen og skulede over mod Joey, der stod i den åbne dør. Den dør, som hun ikke havde ulejliget sig med at banke på, inden hun åbnede den.

– Lexie må da have en kaffemaskine?

– Jeg drikker ikke kaffe.

– Nå, men vi har kaffe- og sodavandsautomater på alle etager. Og en kantine nede på ottende. Gideon burde have vidst, at freden ikke ville vare ved, når Joey McKinley var i nærheden. – Der kan du sikkert også få varm kakao.

– Måske. Men ikke med flødeskum og garanteret ikke serveret af en lækker 20-årig hottie med halvlangt, lyst surferhår.

Gideon tænkte på de tre søde, buttede, midaldrende kvinder, der passede kantinen. – Øh … nej.

– Der kan du bare se.

– Jeg går ud fra, at der så står et sådant pragteksemplar af en mand nede i din kaffebar?

– Åh ja. Hun smilede. – Så skulle du have noget med? Noget at drikke? Eller en muffin?

– Nej tak, svarede han stift.

– Nej tak til noget at drikke eller til det hele?

Gideon skar tænder. – Til det hele.

– De har ellers nogle virkelig lækre citronmuffins …

– Jeg sagde nej tak! Gideon blev mere og mere irriteret. Hvis han ville have kaffe, skulle han nok hente sig en kop selv, og hvis han blev sulten, kunne han sende Lucans sekretær ned efter noget.

Joey blev stående i døren uden at tage notits af hans afvisende tonefald. – Har du nogen sinde været på en kaffebar, Gideon?

– Nej, snappede han.

– Hvad med en burgerbar?

– Hvis du vil vide, om jeg nogen sinde har spist fastfood, så er svaret nej. Jeg har heller aldrig stået på rulleskøjter, fløjet i dragefly eller dykket. Og det er ikke noget, jeg føler trang til at kaste mig ud i.

– Jeg skulle heller ikke nyde noget af at dykke. Jeg bryder mig ikke om at tænke på, hvad der kan gemme sig dernede i dybet, sagde Joey og gøs. – Men jeg har stået på rulleskøjter og har også prøvet at flyve i dragefly. Det er helt vildt fedt. Og hvad angår fastfood og kaffebarer, så aner du ikke, hvad du går glip af.

– Hvad kaffebaren angår, så tror jeg godt, jeg kan undvære ham den 20-årige med surferhåret. Han er tydeligvis ikke min type. Og er han ikke også lige lovlig ung til dig? spurgte han med foragt i stemmen.

– Det er meget populært at date yngre mænd for tiden. Joey vippede drillende med sine røde øjenbryn. – De skulle være mere udholdende i sengen end ældre mænd.

Gideon stivnede. Hvem i alverden talte om den slags ting midt i arbejdsdagen? Ja, det gjorde Joey McKinley tydeligvis. Personligt diskuterede han aldrig sine korte, fysiske forhold med andre, og han var ikke specielt interesseret i den form for indblik i Joeys privatliv heller. Især ikke når hun kom med kommentarer om ”ældre mænd”. For selvom det irriterede ham grænseløst, kunne han ikke lade være med at tænke på, om hun med ældre mænd mente mænd på hans egen alder.

Han lænede sig tilbage og så på hende med sammenknebne øjne. – Jeg troede ellers, at det var erfaringen, der talte.

Joe var lige ved at råbe ja! ud over hele kontoret. Tænk, at det var lykkedes at få Gideon St Claire til at reagere på så vovet en kommentar. Det virkede som en rød klud på hende, at han opførte sig, som om han var en isoleret ø. Hun blev ganske enkelt grebet af en ubændig trang til at ruske op i ham.

I det svage februarlys, der faldt ind gennem vinduet bag Gideon, lyste hans hår som det pure guld. Det så meget blødt og silkeagtigt ud. Hans øjne var mørke og gådefulde under de halvt sænkede øjenlåg, og der lurede et lille smil om hans sensuelle mund … som om han mod sin vilje nød deres lille træfning.

Joey måtte knytte hænderne for ikke at give efter for fristelsen til at række ud efter hans hår. Hun kunne virkelig godt tænke sig at vide, om det føltes lige så blødt og lækkert, som det så ud. Pas nu på, skændte hun på sig selv, det er Gideon St Claire, du har med at gøre. Manden uden følelser.

– Du ved vist ikke, hvad der er godt, sagde hun med et frækt smil.

Han så misbilligende på hende. – Men du har tydeligvis gjort dig dine erfaringer.

Det havde hun faktisk ikke.

Joey viste godt, at folk tit fik det indtryk, at hun var sådan en, der åd mænd med hud og hår, og at hun helt bevidst havde valgt at bo alene. Men i virkeligheden havde hun bare haft alt for travlt med uddannelse og karriere. Hun havde slet ikke haft tid til mænd. Hun havde faktisk kun været på én date, det var den med Jason Pickard for et halvt år siden. Og se, hvor godt det gik. Manden var bøsse. Hun havde stadig til gode at opleve ægte kærlighed i et langvarigt forhold. Hendes forældre var lykkeligt gift på 30. år, og Joey var fast besluttet på, at hun ikke ville lade sig nøje med mindre.

Desværre var det, som om hendes image som den benhårde, nådesløse advokat skræmte mændene væk. De svageste af dem virkede hun fuldstændig overvældende på, og de stærke følte sig truede. Det var formentlig derfor, hun i en alder af 28 stadig ikke havde fundet manden i sit liv.

Og det var formentlig også derfor, hun stadig var jomfru …

Hvilket den kyniske Gideon St Claire næppe ville tro på, hvis hun fortalte ham det.

– Ikke endnu … men jeg skal nok fortælle dig om det, når det sker, lovede hun provokerende.

Gideon skar en grimasse og lænede sig frem på albuerne. – Skal jeg forstå det sådan, at der er en eller anden seksuel forbindelse mellem flødeskummet på kakaoen og ham den lækre 20-årige?

De grønne øjne blev store, og et kort øjeblik kunne Gideon have svoret på, at han så hende rødme let. Som om den bramfri Joey McKinley rent faktisk blev pinligt berørt over hans kommentar. Interessant …

– Uha … Jeg får helt røde kinder bare ved tanken. Hun viftede sig med hånden foran ansigtet.

Gideon sukkede. – Nå, men hvis du ellers er færdig med at forstyrre, så har jeg et møde lige om lidt og en frokostaftale bagefter, meddelte han.

Det provokerende smil blev afløst af professionel interesse. – Har du brug for min hjælp i den forbindelse?

Havde han brug for at tilbringe mere tid i selskab med det her irriterende, bramfri og yderst forstyrrende kvindemenneske? – Nej, sagde han bestemt. – Det er et kort møde. Og frokostaftalen er privat.

– Oookay … Hun betragtede ham nysgerrigt.

– Hvilket betyder, at det ikke kommer dig ved, tilføjede han bistert.

– Fint nok. Hun trak på skuldrene. – Nå, men du ved, hvor du kan finde mig.

– Ja, på kontoret inde ved siden af. Eller også sidder du vel nede på den der kaffebar og fantaserer om flødeskum og hotte unge mænd, drævede Gideon med sydende foragt i stemmen.

– Hey, jeg kan se, du omsider er begyndt at sætte pris på min humoristiske sans, mumlede Joey.

– Det håber jeg sandelig ikke, sagde han sarkastisk.

Hun lo lavmælt, vendte sig og lukkede døren stille bag sig.

Gideon tog en dyb indånding. Tre uger, fire dage, seks en halv time … og han talte stadig ned.

Indtil den dag, hvor Joey McKinley ville forsvinde ud af St Claire-bygningen.

Ud af kontoret inde ved siden af.

Ud af Gideons liv i det hele taget.

TREDJE KAPITEL

Joey var stadig så perpleks over Gideons bemærkning om flødeskummet, at hun helt glemte at bede om at få noget på sin varme kakao. Hun lagde ikke engang mærke til, at den unge adonis var blevet afløst af en ung pige.

Måske var Gideon ikke helt så snerpet, som hun troede. Måske var der en grund til, at Stephanie havde været ved at falde om af grin, da hun spurgte, om Gideon var bøsse. Selvom Joey aldrig havde set ham i selskab med en kvinde, kunne det jo godt være, at der var en kvinde i hans liv. Bare ikke én, man tog med til et bryllup i den nærmeste familie.

Af en eller anden grund forestillede hun sig pludselig Gideon i færd med at slikke flødeskum af hendes nøgne bryster. Bare tanken gjorde hende stakåndet.

Det her var virkelig ikke nogen god idé …

– Ellers andet?

Joey stirrede tomt på den unge pige og rødmede, da det gik op for hende, at kakaoen stod på disken foran hende, mens folk trippede utålmodigt i køen bag hende.

– Nej tak, mumlede hun akavet og vendte sig så brat, at hun stødte ind i manden bag sig. – Undskyld. Hun skar en forlegen grimasse.

– Det gør ikke noget, svarede han.

Joey skyndte sig ud på gaden, så den kolde februarvind kunne køle hendes brændende kinder. Hendes fingre, der holdt om papkruset med den varme kakao, dirrede let.

Hvad var der galt med hende? Nå jo, det vidste hun jo godt. Hun havde fantaseret om Gideon St Claire og flødeskum, mens hun stod i kø på en kaffebar. Og så var han endda den sidste mand i verden, som hun burde få den slags tanker om. Især da når det var meningen, at de skulle arbejde tæt sammen de næste fire uger.

Gideon brød sig ikke engang om hende, så hvad var det dog lige, der skete for hende …?

– Er du okay?

Joey så op og fik øje på den skæggede mand, hun lige var stødt ind i på kaffebaren. Om hun var okay? Det vidste hun ikke rigtig. Hun havde det så frygtelig varmt. Og så var hun … tændt. Noget hun ikke havde været i temmelig lang tid. Hvis nogen sinde.

– Du ligner en, der har feber, fortsatte manden. – Måske er du ved at blive forkølet. Det er nok vejret. Den ene dag er det hundekoldt, den næste skinner solen.

– Ja, det er nok det, nikkede Joey akavet og så granskende på manden.

Han så ud til at være sidst i 30’erne. En ret flot fyr, selvom det var lidt svært at vurdere med det kraftige, mørke skæg, der dækkede det meste af hans underansigt. Klare, blå øjne. Han så på en eller anden måde bekendt ud.

– Kender vi hinanden? spurgte hun høfligt.

– Jeg er sikker på, jeg ville have husket dig, hvis vi gjorde. Han smilede venligt.

Joey takkede for komplimenten og sagde: – Undskyld jeg var så langsom derinde. Jeg stod i mine egne tanker. Faktisk lå jeg i en seng med Gideon … Nej! Nu måtte hun altså holde op med at tænke på det.

– Pyt med det, sagde manden henkastet. – Arbejder du her i nærheden?

Joey rynkede panden. Hun havde intet imod at give manden en undskyldning, men ligefrem at fortælle en vildfremmed hvor hun arbejdede … En fremmed, der stadig virkede vagt bekendt.

– Ja. Og nu må jeg hellere komme tilbage. Hun smilede igen for ikke at virke alt for afvisende og vendte sig for at gå.

– Nyd din kakao, råbte han efter hende.

– Tak. Det gjorde Joey lidt ubehageligt til mode, at manden åbenbart havde bemærket, at hun bestilte kakao. Det var også, som om hans blik borede sig ind i hendes ryg, da hun gik.

Paranoid.

Hun var bare paranoid nu. Han var en helt almindelig, venlig mand. Og hun var formentlig bare oversensitiv efter at have været opslugt af pinlige fantasier.

Jo, hun var oversensitiv. På alle de forkerte måder og steder.

*

– Var det en god frokost?

Gideon var lige kommet tilbage til kontoret og vendte sig med et træt suk om mod Joey, der igen havde sneget sig ind på ham.

– Jeg tror lige, vi skal have et par ting på det rene her, Joey, sagde han og hængte sin jakke på plads i skabet. – Til en start foretrækker jeg, at du banker på, inden du kommer farende ind på mit kontor.

– Hvorfor?

Han skar tænder. – Fordi jeg foretrækker det sådan, gentog han roligt.

Hun blinkede demonstrativt. – Har du da tænkt dig at foretage dig noget … privat herinde, som du nødig vil overraskes midt i?

Tre uger, seks dage, to timer … og så videre.

Gideon følte en nerve dirre i sine spændte kæbemuskler. – Jeg bryder mig bare ikke om, at du kommer uanmeldt.

Joey havde besluttet sig for, at den bedste måde at fortrænge sin uvelkomne fantasi fra tidligere på var at konfrontere ham frem for at undgå ham.

Men nu, hvor han sad der bag Lucans skrivebord med uglet hår og havde taget jakken af, så hun kunne ane hans muskuløse bryst under den tynde, hvide skjorte, var hun knap så kry.

Tag dig sammen, Joey, skændte hun utålmodigt på sig selv. Og hvad så hvis hun havde tænkt frække tanker om manden? Gideon så djævelsk godt ud, men han havde lige spist frokost med en anden kvinde. En kvinde, der sikkert hellere end gerne ville opfylde hans seksuelle fantasier, hvad de så end gik ud på …

– Jeg skulle for resten hilse fra min mor.

Joey glippede med øjnene. – Din mor?

Gideon smilede skævt, næsten som om han kunne læse hendes tanker. – Det var hende, jeg spiste frokost med, inden hun tog hjem til Edinburgh.

Joey tænkte på den smukke og yndefulde Molly St Claire. Enkehertuginden af Stourbridge. Så det var hende, han havde spist frokost med …

Var det lettelse, Joey følte? Hvis det var, var det i hvert fald totalt upassende. Det var jo til grin. Eftersom manden ikke lagde skjul på, at han fandt hende frastødende.

Men hvad med hende? Følte hun sig tiltrukket af ham?

Tja, hun var jo en kvinde med en puls.

Men hun var omvendt ikke dum. Og det ville jo være topmålet af stupiditet at sukke efter en følelseskold mand, der ikke var interesseret.

Joey fremstod måske som en sofistikeret, benhård kvinde, men inderst inde var hun blød som en skumfidus, lige så følelsesladet og sårbar som hendes udadtil blidere tvilling. Og hun skulle ikke nyde noget af at falde for den uopnåelige Gideon St Claire.

– Sikke en opmærksom søn du er, sagde hun sukkersødt.

Gideon stivnede. – Det kan godt være, du ikke lagde mærke til det, men det var med blandede følelser, min mor deltog i brylluppet i lørdags.

Joeys fik straks dårlig samvittighed. Selvfølgelig havde det været svært for Molly St Claire, eftersom hendes mand havde forladt hende 25 år tidligere til fordel for Lexies bedstemor, Sian.

Der var selvfølgelig gået lang tid, og de to kvinder havde for længst indgået en form for våbenhvile, men det måtte alligevel have været hårdt.

– Jeg ved det godt. Joey så forlegent på ham. – Undskyld.

Gideon stirrede koldt på hende et øjeblik, inden han nikkede kort. – Skal vi ikke bare komme videre i teksten. Hvad ville du?

Ja, hvad ville hun egentlig? Nå jo. – Jordan ringede, mens du var væk. De er kommet godt hjem til L.A.

Gideon nikkede. – Han lagde også en besked på min svarer.

Det var en underlig tanke, at han var forbundet til det her kvindemenneske gennem deres respektive tvillingesøskendes ægteskab. Jordan og han var ikke enæggede. Men det var Joey og Stephanie. Og det så man tydeligt, selvom de var vidt forskellige hvad angik personlighed og påklædning. Stephanie var blid, varm og charmerende, mens hendes søster var omtrent lige så pigget og utilnærmelig som et pindsvin. Selvom hun et kort øjeblik havde blottet sig samme morgen og indrømmet, at hun savnede sin søster …

Gideon havde faktisk taget sig i at tænke på Joey, mens han spiste dessert med sin mor. Men det var også, fordi hans mor absolut skulle vælge friske jordbær med flødeskum. Til hans store gru var der dukket et billede af Joey op på hans nethinde. Et billede af Joey, der lå henslængt på et rødt silkelagen, mens han langsomt og sanseligt slikkede flødeskum af hendes nøgne krop.

Billedet var så livagtigt, at han fik rejsning under bordet, så han diskret måtte lægge servietten i sit skød, for at ingen skulle bemærke bulen i hans bukser.

– Hvordan gik det så nede i kaffebaren? spurgte han brysk.

Hun kunne intet stille op imod den rødme, der bredte sig på hendes kinder ved tanken om de mildest talt upassende fantasier, hun havde haft om ham. Hendes bryster svulmede, og de følsomme brystvorter pressede mod det sorte blondestof i hendes bh.

Hun fugtede sine læber. – Det gik … fint, tak.

Gideon smilede anstrengt. – Havde du så heldet med dig. Med hensyn til den appetitvækkende yngling?

Joey var ikke engang sikker på, at hun ville have bemærket ham, hvis han var der. Ikke når hendes tanker kredsede om Gideon på den måde.

Hun undgik omhyggeligt hans blik af frygt for at afsløre sine tanker. – Jeg arbejder på sagen.

Da Joey ville gå, rejste Gideon sig op og kom hen til hende. Hun så afventende på ham.

– Tak for beskeden, sagde han med en underligt hæs stemme.

– Som jo var helt unødvendig at viderebringe, sagde hun og blev sig pludselig meget bevidst om, hvor tæt han var på hende.

– Det kunne du jo ikke vide, sagde han. – Det var sødt af dig at sige det.

Joey smilede. – Også selvom jeg kom farende ind på dit kontor?

– Også selvom du kom farende ind, bekræftede Gideon. Det var først nu, det gik op for ham, hvor lille hun var i forhold til ham. Hun var altid så provokerende og selvtilstrækkelig, at hun på afstand virkede meget større.

Men måske dækkede den kontante facon over en følsom sjæl. Det, hun havde sagt om sin søster, kunne godt antyde det. Måske var det hele bare en facade, hun gemte sig bag. Måske var den virkelige Joey hende, der sang så smukt og inderligt til brylluppet?

Joey var slet ikke så høj, som han havde troet. Hun nåede ham kun lige til hagen. Nej, det kunne ikke passe. For han kunne mindes, at hun var omtrent i øjenhøjde med hans mund, da de stod og talte sammen om morgenen.

Gideon trådte et skridt baglæns og så ned på hendes fødder. – Hov, sagde han. – Du har jo ingen sko på …

Selv hendes fødder var smukke. Velformede ankler, små nydelige tæer med lyserød neglelak på neglene.

– Jeg tager dem altid af, når jeg sidder ned, tilstod Joey.

– Er det ikke lidt … uortodokst at tage skoene af, mens man er på arbejde? Og samtidig var der et eller andet intimt over det, som Gideon gerne ville være foruden.

Hun gjorde et kast med hovedet. – Jeg er i det hele taget uortodoks. Det troede jeg, du havde bemærket.

Gideon havde lagt mærke til mange ting. Det bløde hår. Hendes glatte, lyse hud. Den fyldige barm under silkeskjorten. Den fine, runde bagdel. Og det sensuelle drag om hendes læber, når hun ikke havde travlt med at fyre rappe replikker af.

Joey fornemmede pludselig en spænding i luften omkring dem. Nu, hvor han stod så tæt på, kunne hun konstatere, at han var lige så muskuløs, som han så ud. Hendes sanser blev bombarderet med varmen fra hans krop og den krydrede duft af mand og dyr aftershave.

Hun turde dårligt trække vejret og måtte kæmpe mod trangen til at træde et skridt frem og lægge armene om ham. Hun kunne lige forestille sig, hvordan hans krop ville føles under hendes hænder. Varm og fast. Fløjl over stål.

Det var farlige tanker. Hun burde flytte sig. Se væk. Men det var, som om hun blev draget af en stærk magnetisk kraft. Hun stirrede intenst på hans hårde, markerede træk. Der pludselig slet ikke var så hårde mere. Hans læber var ikke knebet sammen til en smal streg mere. Faktisk var de let adskilte, så hans brændende ånde kærtegnede hendes øjenbryn … og hans øjne … åh gud, hans øjne …

De var ikke længere helt mørkebrune. Der var dukket gyldne streger op i dem. De gik ud fra pupillen og lyste endnu mere op, da hans blik gled ned til hendes mund. Som om han stod og forestillede sig, hvordan det mon ville være at kysse hende.

I det samme bankede det kort på døren, inden den gik op.

– Gideon, jeg … Åh!

Lucans sekretær, May Randall, stoppede brat op i døråbningen og stirrede på dem med store øjne.

– Jeg øh … jeg kan bare komme igen senere. Med blussende kinder listede hun ud og lukkede døren bag sig.

Mays uventede afbrydelse virkede som et koldt brusebad på Gideon, der pludselig indså, hvad det var, han havde været på nippet til at gøre.

Han havde for fanden været lige ved at kysse Joey McKinley. Joey McKinley af alle kvinder.

Hun var alt, hvad en kvinde i Gideons øjne ikke skulle være.

De kvinder, han normalt omgav sig med, var som hans foretrukne hvidvin: kølige og afdæmpede med noget subtilt forførende over sig, bare lige nok til at skærpe hans sanser. Joey var helt anderledes. Hun var som en mørk, kraftig rødvin, der ikke bare antydede, men gik direkte til angreb på ens sanser.

Joey behøvede kun kaste et kort blik på Gideons udtryksfulde ansigt for at forstå, at han allerede fortrød den korte våbenhvile. Hun kunne se det på de mørke, glitrende øjne, de spændte skuldre og de knyttede næver, som han holdt tæt ind til siden.

Mens hun stadig kæmpede mod det insisterende og meget virkelige begær og den dragende kraft i hans intense blik.

Det blik, der for en kort stund havde antaget omtrent samme farve som den gyldne drage på hendes skrivebord …

FJERDE KAPITEL

– Og hvordan skal vi så forklare den lille, rørende scene over for May? glammede Gideon.

Koldt. Brysk. Misbilligende. Så typisk ham!

Joey måtte have set syner, da hun pludselig syntes, hans øjne virkede så gyldne og varme. Nu var de i hvert fald meget mørke, og udtrykket i dem isnende koldt.

– Hvad mener du? sagde hun henkastet. – Der skete jo ikke noget.

– Vi stod tydeligvis så tæt på hinanden, at hun fandt det klogest at fortrække.

Gideon ærgrede sig gul og grøn. Bare én dag i Joeys selskab var åbenbart nok til at gøre ham fuldstændig rundt på gulvet. Hvordan kunne han overhovedet overveje at kysse hende? Hvad tænkte han dog på? Nå ja, problemet var nok netop, at han holdt op med at tænke, da hans blik faldt på hendes bløde, fugtige læber.

– Lad os nu bare glemme det, sagde Joey med et skuldertræk. – Folk tænker alligevel, hvad de vil, uanset hvad man siger. Tit bliver det bare værre af, at man forsøger at forklare.

Gideon sporede en kynisk klang i hendes stemme. Måske oplevede hun, at folk, inklusive ham selv, havde det med at dømme hende på grund af hendes bramfri folk- må-tænke-hvad-de-vil-attitude. Gideon dømte hende også selv. Og den dom var han nødt til at holde fast i, hvis han skulle modstå den tiltrækningskraft, hun åbenbart havde på ham.

– Måske er du ligeglad med, hvad folk tænker om dig, Joey, sagde han køligt. – Men jeg er ikke ligeglad. Især ikke når det gælder mennesker, jeg arbejder sammen med hver eneste dag.

Farven skød op i hendes blege kinder, og de grønne øjne lynede mod ham. – Du arbejder også sammen med mig lige nu, Gideon. Så vil du måske også gerne vide, hvad jeg mener om dig?

Ellers tak. Det kunne være det samme.

Hun havde aldrig lagt skjul på, at hun ikke havde meget tilovers for ham og hans ”højrøvede” stil, og at hun i øvrigt slet ikke var tilfreds med hans indblanding i sagen, dengang Stephanie blev beskyldt for at have en affære med en af sine mandlige ekspatienter, Richard Newman, der havde sine personlige grunde til ikke at afvise beskyldningerne.

Men Gideon følte, at han blev nødt til at gribe ind. Jordan var bange for, at Newmans psykisk ustabile kone, Rosalind, ellers ville skade Stephanie. Han kunne måske godt have været lidt mere taktfuld, og måske burde han have fortalt Joey om den privatdetektiv, han havde hyret, eftersom det var hende, der førte Stephanies sag. Men under alle omstændigheder endte de med at finde frem til sandheden. Newman havde haft en affære med sin chefs kone. Det var derfor, han lod omverdenen forblive i den tro, at det var Stephanie.

Gideon sørgede for, at Stephanies navn blev renset, og han følte ingen dårlig samvittighed over for Newman, der mistede både sit arbejde og sin familie.

Nu forstod han faktisk godt, at Joey var blevet temmelig fortørnet. Han var bare så optaget af sit ønske om at hjælpe Jordan og Stephanie, at det slet ikke havde slået ham, at det kunne virke arrogant og dominerende. Det gik op for ham, at det måske i virkeligheden var derfor, Joey nærede så dyb en modvilje mod ham.

Han skyldte hende en undskyldning. Men den måtte vente. Han turde ikke engang tænke på at give hende den nu, ikke efter det, der lige havde udspillet sig mellem dem.

– Kun hvis jeg så også må fortælle dig, hvad jeg mener om dig, svarede han lidt forsinket.

Ikke hvis jeg kan blive fri, tænkte Joey. Hvis man så bort fra hendes hede fantasier for lidt siden, så var det jo sådan set bare så simpelt, at de ikke kunne udstå hinanden.

– Jeg tror, jeg springer over, svarede hun og lød, som om hun kedede sig.

– Nå, men så skulle vi måske se at komme tilbage til arbejdet? Han så sigende på hende.

Nej, de kunne virkelig bare ikke fordrage hinanden. Punktum.

– Javel, hr. Kaptajn! Hun gjorde honnør og vendte sig for at gå.

– Joey?

Hun drejede hovedet og så vagtsomt på ham. – Ja?

– Kan du ikke tage skoene på igen? Du er et dårligt eksempel for tropperne.

Joey lo spontant, en lille hæs latter, der gjorde ham blød i knæene. – Pas nu på, Gideon. Du ender jo med at udvikle humoristisk sans.

Hans læber fortrak sig i et glædesløst smil. – Det tvivler jeg på. Ikke så længe jeg er sådan en højrøvet stivstikker, som du så yndigt udtrykker det.

Hun så flov ud. – Det skulle jeg ikke have sagt.

Gideon trak på skuldrene. – Hvorfor ikke? Hvis det nu er det, du mener om mig.

Joey var ikke længere helt så sikker på, hvad hun skulle mene om ham. Måske havde Gideon sine grunde til at holde følelserne bag lås og slå. Han havde jo tydeligvis følelser, vidste hun nu, hvor han havde afsløret, at han savnede sin bror.

Stephanie kunne fortælle, at Jordan havde haft svært ved at knytte sig til andre mennesker på grund af sine forældres skilsmisse, og måske gjaldt det også Gideon. Måske var det derfor, at han …

Åh gud … Nu var hun da vel ikke begyndt at finde på undskyldninger for mandens kolde, afvisende facon?

– Lad mig nu få arbejdsro, Joey, knurrede han og satte sig demonstrativt på sin plads ved skrivebordet.

Nej. Joey svarede selv på sit spørgsmål. Hun havde ikke tænkt sig at finde på alle mulige undskyldninger for Gideon. Han var en kold, overlegen og arrogant idiot.

Gideon så efter Joey med sammenknebne øjne og sukkede lettet, da hun omsider lukkede døren efter sig.

Grunden til, at han havde haft så travlt med at komme på plads bag skrivebordet, var i virkeligheden, at han ville skjule den prompte reaktion, der meldte sig, da han igen kom til at fantasere om at kysse hende. Ja, faktisk havde han endda tænkt en hel del længere end det.

Tre uger, seks dage og halvanden times tortur ventede forude.

*

– Har du brug for hjælp?

Joey kneb øjnene i og ønskede, at hun var alle andre steder end her i parkeringskælderen i færd med at skifte et punkteret hjul på sin bil og med Gideon tårnende sig op over hende.

Hun havde forladt kontoret lidt i seks, overbevist om, at Gideon var gået, eftersom der var så stille på hans kontor. Da hun kom ned i parkeringskælderen, holdt hans bil der ikke desto mindre stadig, men hun havde håbet på at nå væk, inden Gideon dukkede op.

Det håb blev hurtigt slukket, da hun opdagede det punkterede hjul. Hun forsøgte uden held at pumpe luft i det, og nu lå hun på knæ på det tæppe, hun altid havde liggende i sit bagagerum, og forsøgte at skifte hjul. Hun havde hørt elevatoren stoppe og kunne godt regne ud, at det måtte være Gideon. Der var kun deres to biler tilbage.

– Jeg klarer mig, forsikrede hun ham for, mens hun baksede videre med den sidste genstridige bolt.

– Skal jeg ikke lige …?

– Nej!

Gideon måtte anstrenge sig for ikke at komme til at smile. Han vidste godt, hvorfor hun snerrede ad ham. Ligesom ham hadede hun, når der var noget, hun ikke selv kunne klare. – Men måske kunne jeg …

– Måske kunne du bare hoppe ind i din skide bil og smutte, så jeg kan komme videre med det her, knurrede hun og stirrede hidsigt på ham.

Han ville formentlig være gået nu, hvis ikke det var, fordi han ikke var så sikker på, at hun selv ville få det hjul af. Og så var der også lige den detalje, at hans mor havde lært ham og hans brødre, at en rigtig mand altid hjalp en kvinde i nød. Og hvor lidt Joey end brød sig om det, så havde hun altså et problem.

Rent bortset fra det kunne det heller ikke falde ham ind at efterlade en kvinde alene i en parkeringskælder på en mørk vinteraften.

– Giv mig den nu bare, sagde han kommanderende og tog hjulnøglen ud af hånden på hende. Eller han forsøgte på det, for hun nægtede at give slip.

– Vær nu ikke så barnlig. Giv mig den nøgle. Gideon stirrede irriteret på hende.

Og hun stirrede tilbage med sine jadegrønne øjne. – Jeg er ikke barnlig. Jeg gider bare ikke pleje dit ego ved at lege en stakkels hjælpeløs kvinde.

Gideon fnyste frustreret. – Vil det hjælpe, hvis jeg siger, at jeg anser dig for omtrent lige så hjælpeløs som en Sherman-tank?

Joey trak på smilebåndet ved tanken om hans kommentar om at være et godt eksempel for ”tropperne” tidligere. – Vi er altså ikke i krig, Gideon.

– Ikke det? De lyse bryn skød sarkastisk i vejret.

– Nej.

– Så giv mig nøglen. Han så udfordrende på hende.

Joey rakte ham den og så til, mens han uden problemer skruede den sidste bolt løs og tog hjulet af. Han stillede det op ad bilen og satte reservehjulet på.

– Der findes bare ikke noget mere irriterende end at skifte hjul, mumlede hun.

Gideon smilede. – Den sidste bolt var rustet fast. Der er ikke noget at sige til, at du ikke kunne få den op.

Det var der måske ikke. Men Joey hadede nu engang bare, når hun stødte på problemer, hun ikke selv kunne løse.

– Det dæk fejlede da ellers ikke noget i morges. Hun bøjede sig ned for at se nærmere på det punkterede hjul, men kunne ikke få øje på noget. – Nå, men jeg kan køre hen og få det lappet i frokostpausen i morgen. Hun vendte sig om mod Gideon, der var ved at folde tæppet sammen.

Hans jakkesæt og den hvide skjorte var lige så ulastelige som altid, men han havde fået olie i ansigtet, en lille plet lige til venstre for munden.

– Sådan. Han lagde nøglen og tæppet ned til det punkterede dæk.

Joey svælgede. – Jeg … tak for hjælpen.

– Det var så lidt.

– Måske. Men det var sødt af dig.

Han trak på smilebåndet. – Du mener, især når man tænker på, at du ikke ligefrem tog imod tilbuddet med kyshånd?

Joey rynkede panden. – Jeg kan ikke mindes at have takket ja til dit tilbud. Som sædvanlig tog du bare over.

– Ligesom da jeg ”tog over” i Newman-sagen for et par måneder siden?

Joey så overrasket op. Der var pludselig en venlig og omsorgsfuld klang i hans stemme.

– Ja, sagde hun langsomt. – Ligesom da du overtog Newman-sagen.

– Jeg ved godt, jeg skylder dig en forklaring og en undskyldning.

Joey blev endnu mere usikker. Hendes modvilje mod Gideon var jo dybest set baseret på hans arrogante indblanding dengang. Og hvis han nu pludselig undskyldte, havde hun intet forsvar mod den stadig større tiltrækning, hun følte. Hvilket var en katastrofe, eftersom manden kun lige akkurat tålte hendes tilstedeværelse …

– Joey …?

En diskret rødme bredte sig på hendes kinder, da hun mødte hans mørke blik. – Jeg er sikker på, at du havde en god grund.

Han nikkede. – Jordan bad mig hjælpe, og det ville jeg også gerne, fordi jeg holder meget af Stephanie.