FIONA MCARTHUR

Hvis eventyret bliver sandt

Oversat af Lisa K Villeneuve

Kære læser.

Jeg har altid haft lyst til at skrive om en flot prins, et eventyrligt royalt bryllup og en heltinde, der fortjener at leve lykkeligt til sine dages ende.

Monaco gjorde stort indtryk på mig, da jeg var så heldig at besøge landet sidste år, og jeg besluttede, at min historie skulle indeholde elementer af den romantik og glamour, jeg mødte i det fantastiske lille fyrstedømme.

Og så er der hele den græske mytologi … Hvilket bringer os til øen Aspelicus.

Prins Stefano Mykonides har aldrig mødt nogen som dr. Kiki Fender … En uventet hed affære, da de først mødtes langt væk i Australien, endte ulykkeligt for dem begge, men jeg skal da lige love for, at der føg gnister, da de fandt hinanden igen!

Så vi har altså et krydstogtskib, smukke omgivelser ved Middelhavet, lægelige eventyr på åbent hav … og så falder hele verden sammen for vores mediesky prins og hans uvillige dr. Kiki.

Jeg håber virkelig, I vil nyde besøget i mine eventyrlande og hos de romantisk udfordrede royale lige så meget, som jeg nød at skrive om det.

De varmeste hilsener

Fiona

Dedikeret til min prins, Ian

FØRSTE KAPITEL

Kiki Fender stirrede ud over det blå Middelhav på fjerne huse, der klamrede sig til de italienske klippeskrænter som pastelfarvede muslinger, og indåndede dagens skønhed.

Den slags havde hun ikke gjort, da hun først var kommet om bord på skibet, men det var lettere nu, hvor hun lyttede til de nyankomne passagerers begejstring.

Disse første timer, hvor de sejlede langs den italienske kyst, var dem, hun holdt mest af. Men pligten kaldte, så hun børstede håret væk fra øjnene og gik nedenunder til hospitalsafdelingen. Fire måneder på et skib havde givet hendes liv mening igen, og det var hun taknemmelig for.

Hun kom til at smile, da hun huskede, at der kun var fem dage til den dato, hun sådan glædede sig til at få lagt bag sig, og så ville det blive endnu nemmere.

Et dæk længere nede forsøgte prins Stefano Adolphi Phillipe Augustus Mykonides at lade være med at tænke på det værst tænkelige scenarie, da han rullede sin brors bevidstløse hustru om i stabilt sideleje. Med enorm lettelse konstaterede han, at hendes læber blev en lille smule mindre blå, da hendes luftveje blev holdt fri.

Han havde håbet, at Theros kunne have holdt sig på måtten her på sin kones fødselsdagsferie, men det var åbenbart ikke tilfældet. Fyrst Paulo af Aspelicus, et lille, men velhavende fyrstedømme i Middelhavet, havde to sønner, og den ældste indså nu med et suk, at det var hans skyld, at lillebroren igen havde gjort noget dumt.

Da han så op, sad Theros stadig lige hjælpeløs med sit smukke ansigt helt forvredet af bekymring. – Ring ned til skibets hospital. Sig til dem, det haster, sagde Stefano.

Theros’ mund bevægede sig tavst som et lille barns, og han så chokeret og vantro til, mens hans kone igen blev blå. Stefano sænkede stemmen og gav en streng ordre. – Nu! Sig til dem, at det er en reaktion på latex. De skal tage adrenalin med. Han talte langsomt og udtalte ordene tydeligt.

Theros blinkede og kom usikkert på benene, mens Stefano begyndte at krænge den ålestramme gummidragt af Marla. Han bandede lavmælt, da hendes vejrtrækning blev endnu mere besværet, men heldigvis havde Theros da været så fornuftig at tilkalde ham i tide.

Problemet var at få fjernet den krænkende påklædning hurtigst muligt … før hans svigerinde holdt op med at trække vejret. Det var ikke nemt, hvilket formentlig også var hele ideen med legen. Bare han dog havde haft en skalpel …

Ti døre derfra løb dr. Kiki Fender hen ad gangen til de største suiter, mens hun gennemgik for sig selv, hvad hun vidste om latexallergi. Faktisk var Kiki den vagthavende læge for besætningen … ikke for passagererne … og hun håbede, at hendes chef ville komme snart, i tilfælde af at patienten var i livsfare.

Hun ville meget nødig miste en patient på afrejsedagen, og så endda en kongelig. Det ville være virkelig dårlig stil. Yderst uheldigt at Will havde været nede i en af kahytterne, da opkaldet kom, så hun måtte stå for det, til han var tilbage. Hun gad slet ikke prøve at tænke på, hvad den kontakt med latex skyldtes.

Hun havde fjernet de sædvanlige beskyttelseshandsker fra nødudstyret og fundet nogle latexfri. Så havde hun pakket ekstra adrenalinampuller ned og taget en Epi-pen med, så tilførslen kunne gå stærkere.

Hun bad til, at patientens luftveje ikke ville have lukket sig helt, når hendes chef kom med resten af udstyret.

Da døren gik op, bemærkede hun knap nok den ulykkelige mand i skinnende sort undertøj, men så direkte hen på kvinden på gulvet. En anden mand lå bøjet over hende i færd med at frigøre hendes ben fra den tætsiddende latexdragt.

Der var noget underligt bekendt ved hans hovedform, men kvinden var allerede bevidstløs, og hendes hud var plettet af et blegt rødligt udslæt.

– Trækker hun vejret? spurgte Kiki manden, der knælede på tæppet, mens hun bøjede sig ned ved siden af ham.

– Svagt.

Kiki så over på mandens ansigt, og genkendelsen ramte hende som en af havets hvide bølgetoppe udenfor.

Hvad pokker lavede Stefano Mykonides på hendes skib? Drop det der lige med det samme, skændte hun på sig selv og kneb kvinden i benet, så hun kunne sprøjte adrenalinen ind. Hun holdt øje med den næsten nøgne kvindes brystkasse, hvor små, hurtige bevægelser ville afsløre, om medicinen virkede. Oftest var denne type genoplivning dramatisk, fordi præparatet lukkede for kroppens allergireaktion som for en vandhane.

Hun hørte sin chef og sygeplejersken ankomme med en båre, da Stefano lænede sig over mod hende. – Jeg forventer naturligvis, at du er diskret omkring denne episode.

Hun kunne se pulsen dunke i hans stærke hals, og en del af hende reagerede ufrivilligt på synet … hvilket hun ikke brød sig om. Hun mødte hans blik og forsøgte med blandet succes at skjule sin foragt. Hvor typisk. Kvinden her kæmpede for sit liv, men det allervigtigste var Mykonides-familiens gode navn.

Hun kunne godt sige en ting eller to om hans gode navn. I stedet nikkede hun og sagde: – Naturligvis, Deres Højhed.

Stefano fortsatte frigørelsen af Marlas fod. Han var i chok … ligesom Marla, men uden medicinens gavnende virkning. Kiki Fender var her, og at se hende på den måde … Som hans families frelsende engel; dynamisk og sikker på sine egne evner, som han havde vidst, hun ville være. Men det var ikke den slags, han huskede bedst. Heller ikke kvinden, som så på ham med afsky og kaldte ham Deres Højhed.

Før han fandt på noget at sige, stønnede Marla og rørte på sig, og han sukkede lettet, mens Kiki lænede sig frem og talte ind i kvindens øre: – Det skal nok gå. Tag det roligt … Hun så op på ham og mimede tavst: Hvad hedder hun?

– Marla, sagde han stille, netop som det sidste bukseben slap hendes fod med en lyd som en elastik, der slippes. Han skubbede gummidragten ind under en lænestol, lige inden mere hospitalspersonale ankom.

Kiki rullede med øjnene over hans prioritering og vendte sig mod patienten. – Nu stikker jeg en kanyle mere i armen på dig og taper den fast, Marla. Det er bare en sikkerhedsforanstaltning, men jeg tror, du er i hastig bedring.

Kanylen gled nemt ind. Altid en lettelse.

– Som sagt er det bare for en sikkerheds skyld, sagde hun til den omtågede kvinde, – hvis du skulle få brug for mere medicin eller intravenøs væske. Inderst inde var Kiki nu overbevist om, at krisen allerede var overstået.

Hun kunne mærke båren blive kørt ind, og Stefano rejste sig. – Her, tag min badekåbe, sagde han og rakte den til Kiki, så hun kunne dække patienten til. Hendes påskønnende nik gjaldt ikke kun badekåben, men også den ekstra plads og luft hun fik, da han var væk.

Hendes åndedræt havde altid reageret på ham … hendes egen forbandede anafylaksi … men hun havde ikke troet, hun stadig var modtagelig for den slags, efter det hun havde været igennem. Det ville hun bekymre sig om senere, når hun blev alene.

– Hej, Will. Kiki skævede til skibets overlæge, da han knælede ved siden af hende. – Det her er Marla. Alvorlig reaktion på latex. Vi har fjernet det tilgrundliggende stof. Hun sendte Stefano et ironisk blik, før hun igen vendte sig mod chefen.

Dr. Wilhelm Hobson tog kvindens håndled for at mærke pulsen. – Har du givet adrenalin?

– For to minutter siden. Kiki tapede den intravenøse kanyle på plads.

Marla stønnede og åbnede øjnene. – Hvor er jeg?

– Det er helt i orden, Marla. Du er i din kahyt. Bare luk øjnene og slap af. Du får det snart bedre. Hun lagde beroligende sin hånd oven på Marlas. Hun og Wilhelm betragtede mærkerne på hendes arme, der fortog sig for øjnene af dem. – Fin reaktion, som du kan se.

Will nikkede, så noterede han puls, dosis og tidspunkt ned på sin blok, mens Kiki lagde blodtryksmanchetten om Marlas arm. Som ventet var blodtrykket meget lavt.

– I chok. Sygeplejersken nikkede og klæbede elektroder fast til patientens hud, så lyden af et hurtigt bankende hjerte fyldte rummet. De gjorde et drop klar, så de kunne øge trykket i Marlas blodårer med ekstra væske.

Da han var sikker på, at patientens tilstand var stabil, rejste Will sig og vendte sig mod de to brødre. Det her bliver godt, tænkte Kiki og glædede sig til at høre deres forklaring.

– Og hvem har så ansvaret for denne kvinde? spurgte Wilhelm dødsens alvorligt. Men han var på den anden side altid alvorlig.

Stefano havde lettet set Marla vågne, og nu kunne han igen fokusere på resten af værelset. Kiki sad på gulvet hos Marla og ignorerede ham … som hun burde. Han kiggede på den ansvarshavende; en firskåren, lyshåret mand med sydafrikansk accent og en bestemt mine. Et skib på denne størrelse måtte have en kompetent overlæge. En, der forstod at være diskret.

Så kiggede han på Theros. Hans bror stod og vred sine hænder og var pludselig bevidst om, hvor mærkelig han så ud i de latterlige underbukser. Hans mund bevægede sig, men som sædvanlig i stressede situationer kom der ikke en lyd frem.

Stefano sukkede og trådte frem. Selvfølgelig havde han ansvaret. Det havde han haft lige siden Theros’ ulykke for alle de år siden. Det faldt ikke ham ind at føle sig sårbar, selvom han kun var klædt i badebukser, og han så køligt på lægen. – Det har jeg.

Det gav et ryk i Kiki, da hun hørte Stefanos stemme. Det var ikke det svar, hun havde håbet på, selvom det jo ikke burde betyde noget. Hun havde altid haft højere forventninger til ham, end han kunne leve op til … prinsen, der løj og afgav løfter, han ikke holdt.

Hun behøvede ikke at høre resten. – Godt, Ginger, sagde hun til sygeplejersken. – Lad os få hjulpet Marla op på båren og kørt til observation nede på hospitalet.

Et kvarter senere travede Stefano frem og tilbage foran vinduet til brorens suite. – Og tag så de latterlige underbukser af, sagde han. Brorens tilbøjelighed til at fremkalde katastrofer frustrerede ham, ligesom det faktum at han ikke havde forhindret det. Han følte en nyttesløs trang til at spørge, hvorfor han skulle tage sig af alt det her. Men han vidste godt hvorfor.

Da han var otte år, havde Stefano trukket Theros op fra en dyb swimmingpool på deres ø og reddet hans liv med en drengs hårdhændede og klodsede genoplivningsteknik. Desværre havde iltmanglen givet Theros en mindre hjerneskade, og siden dengang havde Stefanos lillebror ikke været den mest forstandige dreng, og senere var han blevet en flot og elskelig, men meget barnlig mand.

Det havde ikke forhindret Theros i at lave en masse ballade og farlige ting, og så tit det var muligt, havde Stefano været den, der greb ind og reddede ham.

– Problemer. Du tiltrækker dem som en magnet. Er sex med din kone virkelig så kedeligt, at du må bringe hendes liv i fare med latex?

Theros vred sine hænder. – Nej. Nej. En af hendes venner gav os de dragter i fødselsdagsgave … Vi legede bare. Og morede os. Pludselig kunne hun ikke få luft. Jeg vidste ikke, at Marla var allergisk over for gummi.

– Latex. Stefano nev sig selv hårdt i huden under næsen for at undgå at miste tålmodigheden. Han mistede aldrig tålmodigheden med Theros. Hans far havde haft ret, da han sagde, at hvis blot han, Stefano, havde været hurtigere til at hente hjælp, var hans bror måske ikke blevet hjerneskadet.

Det var en skyldfølelse, han ikke kunne ryste af sig. Opgaven med at skåne familien og Theros for latterliggørelse var tilfaldet Stefano, og han havde beskyttet sin bror godt i årevis, fordi han havde været villig til at bære byrden, uanset hvad det betød for hans eget liv.

Hans beslutning om at blive læge … en profession, der skulle have været Theros’ … udsprang af den skyld, af hans fars sorg og skuffelse og af hans egen manglende evne til at forhindre brorens skæbne. Selv i så ung en alder havde han svoret, at hvis en sådan situation igen skulle opstå, ville han vide, hvad han skulle gøre. Helt uventet havde lægefaget vist sig at blive et ægte kald for ham; et kald, der lindrede hans sjæl.

Hans far, fyrst Paulo III af Aspelicus, havde hyret en fornuftig kvinde til at holde øje med Theros, mens Stefano var af sted til et lægesymposium i Australien tidligere det år, og til alles overraskelse havde hans enfoldige lillebror fundet sit livs kærlighed.

På sin fars indtrængende opfordring havde Stefano skyndt sig hjem … og væk fra dr. Kiki Fenders arme … men for sent. Theros var allerede stukket af og blevet gift med Marla. Så blev Stefano selv indblandet i en alvorlig trafikulykke, som det havde taget flere måneder at komme over.

Til hans store lettelse viste Theros’ nye kone sig at være god til at holde styr på ham, men selv den mest fornuftige kvinde kunne begå en beklagelig fejl. Stefano kunne godt tro om igen, hvis han gik ud fra, han nu var fritaget for ansvar. Theros ville altid have brug for ham, og han havde intet at tilbyde en sprudlende og intelligent kvinde som Kiki, som ikke var vant til de royale pligters begrænsende virkning.

I virkelighedens grelle lys vidste han godt, at han som tronarving burde slippe alt, hvad der var foregået mellem dr. Fender og ham i Australien. Men det lod ikke til, at hun havde tilgivet ham for den bratte afsked.

Theros hostede, og Stefano vendte tilbage til nutiden. Hans bror ventede stadig på bekræftelse.

Han fjernede fingrene fra ansigtet og stirrede på Theros, så han var sikker på, han hørte efter. Måske kunne han endda opfange lidt af situationens alvor.

– Marla kunne være død. Det var tæt på. Han tav og lod budskabet trænge ind. – En af jer må have en sprøjte på jer, magen til den lægen havde, hvis hun igen ved et uheld skulle komme i kontakt med det produkt. Han gjorde sit blik hårdt. – Du er hendes mand, og det er din pligt at passe på hende. Forstår du det?

– Ja, Stefano. Theros bed sig i læben. – Men lægen sagde, hun klarer den. De slipper hende ud af hospitalet i eftermiddag, ikke?

Ikke overraskende havde Theros en irrationel frygt for hospitaler … og det havde ikke hjulpet, da Stefano nær var død.

Stefano så frygten, og hans irritation over broren svandt yderligere. Hans stemme blev mildere. – Lige nu er faren drevet over, ja.

Theros trak sine badebukser op og rakte trist latexunderbukserne til Stefano. – Og hun er rask igen i morgen, ikke? Vi skal til Napoli og bestige Vesuv. Du skal med.

– Jeg har lidt ondt i benet. Hvorfor havde hans bror denne forkærlighed for eventyr, der foregik i fuld offentlighed? Det ville være meget nemmere på øen Aspelicus, deres hjem-ø ud for Grækenlands kyst, og han havde så mange ting at tage sig af derude. Men hans far havde bedt ham holde øje med dem på dette korte krydstogt, som Theros havde lovet sin kone.

På land kunne han sætte en af sine folk til at passe på dem, mens han selv genopfriskede bekendtskabet med dr. Fender.

Efter at have fundet Kiki hvor han mindst ventede hende, havde han fået et par presserende ting, der skulle klares. Allerførst en undskyldning for, at han aldrig var vendt tilbage. Problemet var, at den kvinde, han havde efterladt i Australien, var blevet hængende i hans hjerte. Han af alle mennesker vidste, hvor uklogt det var at begære en kvinde, som hverken forstod eller fortjente de royale forpligtelser. Som tronarving var det jo ham, der blev tilkaldt, når fyrstedømmet var i krise.

Alligevel sved den slet skjulte foragt i hendes havblå øjne, for han huskede tydeligt den lidenskabelige og muntre side af søde Kiki.

Guderne måtte more sig bekosteligt over dette slag mod hans stolthed. Hvis det var meningen, de skulle mødes igen, var det ikke sådan, han ville have arrangeret øjeblikket. For mindre end en time siden havde hun … stadig smerteligt smuk, men dog forandret … hadet ham. Hun havde altid været selvsikker og fræk og helt anderledes end de kvinder, han normalt blev præsenteret for. Selvfølgelig havde han været voldsomt tiltrukket af den unge læge under besøget i Sidney, hvor han skulle promovere en banebrydende operation, de udførte på hans lille hospital. Sikke en uge det havde været.

Han ville godt indrømme, at han ikke havde handlet med omtanke i løbet af deres heftige tid sammen. Det havde ingen af dem. Alting var gået alt for stærkt. De havde kastet sig ud i en hed og utrolig tæt affære og isoleret sig fra verden i hendes lille lejlighed, så snart de ikke var på hospitalet.

Indtil endnu en krise, forårsaget af manden foran ham, havde krævet hans øjeblikkelige tilstedeværelse på Aspelicus, og han havde forladt hendes seng og var fløjet samme aften.

Han havde tilbragt de sidste par måneder med at komme sig over sin egen ulykke … måneders genoptræning efter næsten at have mistet et ben. Han havde knap nok kunnet se sig selv i spejlet og da slet ikke vise sig for en kvinde.

Men den undskyldning var væk nu, og han var begyndt at skamme sig over den måde, han havde behandlet Kiki Fender på. Det var endnu en byrde af skyld, han ikke kunne lægge fra sig, fordi det havde taget ham næsten fem måneder at blive herre over sit eget liv igen … en mangel på kontrol, han ikke havde lyst til at opleve igen.

Da han var begyndt at lede efter hende for i det mindste at komme med en forklaring, havde hun været umulig at opspore.

Først havde han forsøgt på hospitalet i Sydney, så på hendes privatnummer og med et brev til hendes gamle bopæl. Han kendte ikke hendes venner og familie. Hun var rejst bort uden et ord … ironisk nok til dette skib.

I morgen ville han afslutte det her og dernæst fuldbyrde sit lands skæbne. Han ville bede hende om tilgivelse, tillade sig selv at komme videre og få sikret tronfølgen. Men lige nu skulle hans barn af en bror beroliges. Theros sad og pillede ved benet på latexdragten, som han havde fundet under stolen, og Stefano tog den blidt fra ham. – Manos kører jer til Vesuv.

– Godt. Og Marla kommer med.

Theros så barnligt glad ud, og Stefano tænkte, at det da var godt, nogen var tilfredse.

Senere på eftermiddagen, i skibets hospital ti etager under den royale suite, var dr. Hobson klar til at udskrive Marla.

– Du må gerne komme op i din suite nu. Kiki hjalp hende op at sidde. – Alt ser fint ud, så hvis du bare holder fra latex, skal det nok gå.

Stakkels Marla rødmede igen. – Ikke flere livsfarlige fødselsdagsgaver!

– Det var bare sort uheld. Man kan være allergisk over for så meget. Det kunne lige så godt have været jordnødder.

Marla smilede. – Og det var mig, der burde være den fornuftige. Men tak for det.

– Det var jo din fødselsdag. Kiki smilede tilbage. – Men nu ved du da, at latex fremkalder en reaktion hos dig, så hvis du en dag skal på hospitalet, kan du bede dem undgå alt af latex.

Den unge kvinde nikkede og så ned på den lille Epi-pen i sin hånd.

– Og pas på med den, sagde Kiki. – Du får problemer, hvis du stikker den ind det forkerte sted.

Marla nikkede.

– Det passer, indskød Will hjælpsomt. – Jeg så engang en mand, som kom til at stikke sig i tommelfingeren med den. Det er stærk medicin, der standser den perifere blodforsyning. Fingeren faldt af med koldbrand.

Kiki spærrede øjnene op, mens hun hjalp Marla op. – Så tænk lige, hvad en forsmået kvinde kunne gøre?

Overlægen holdt forfærdet hænderne op foran sig. – Du har ret. Det vil jeg slet ikke tænke på.

Kiki virrede smilende med hovedet, fordi Wilhelms alvor altid havde moret hende. – Skræmmer han dig, Marla?

– Kun på grund af min mand. Pigen lo og rystede på hovedet. – Jeg lader ikke Theros komme i nærheden af den. Jeg kan godt være lidt fornuftig.

– Men hav en god fødselsdag alligevel. Det var synd, det her skulle spolere ferien.

Kiki kunne ikke lade være med at tænke, at Marla ikke var den eneste, hvis rejse var blevet berørt. Og så lige i denne uge, hvor hendes følelser i forvejen sad helt uden på tøjet. Sådan noget møg!

Kiki vidste godt, at hun skyldte Stefano en undskyldning … men det kunne han godt glemme. Hun fattede stadigvæk ikke, hvad han lavede her som babysitter for sin egen bror … og så på hendes skib … og hun havde svært ved at glemme, at den mand, hun havde accepteret, at hun aldrig ville få at se igen, befandt sig et sted over hendes hoved netop nu.

Hun kiggede op i loftet. Hun ville næppe være gået med til at iklæde sig latex for ham, men hun havde været lige så svag og havde også mistet sin sunde fornuft i den sensuelle tåge, de havde svævet rundt i.

Hun modtog Gingers tilbud om at følge Marla op til suiten med kyshånd. Kiki skulle i hvert fald ikke derop igen. De lange ugers venten på hans tilbagevenden og alle telefonopkaldene, da hun havde forsøgt at kontakte ham med nyheden om sin graviditet, havde været alt for skamfulde.

Hun havde en overgang helt mistet modet, da han ikke ringede tilbage, og hun havde været så syg og svag i de første ugers graviditet, at hun ikke havde haft kræfter til at gøre mere ved den sag. Da det første trimester var ovre, og hun var begyndt at komme til hægterne igen, havde Kiki accepteret, at Stefano ikke ville komme tilbage. Han var tydeligvis nået til den konklusion, at hans royale baggrund betød, at hun ikke var god nok til at bygge et forhold op omkring.

Nå, hun og barnet havde heller ikke brug for ham. Hun havde været selvstændig hele sit liv … lillesøster til tre yderst velbegavede piger, der ikke havde brug for hende, og med lægeforældre, der altid havde travlt. Den eneste, hun havde følt sig knyttet til, havde været hendes bror, Nick. Og i en kort periode Stefano. Men snart ville hun få et barn, og så ville de blive et team. Hun kunne slet ikke vente.

Men i 18. uge, da hun allerede var begyndt at indrette et børneværelse og købe småbitte stykker tøj og bløde tæpper, fik hun pludselig voldsomme smerter, og barnet var væk. Nu nærmede den oprindelige termin sig, og derefter ville hun endelig kunne komme videre. Det havde hun lovet sig selv.

Wilhelm kom igen ind på kontoret. – Marla virker rigtig sød.

– Det gør hun. Kiki blinkede og var tilbage i nutiden.

– Men lidt pinligt for vores royale gæster.

– Ydmygende. Kiki smilede bredt. – Hendes svoger var næppe begejstret.

Selv i løbet af den korte tid de havde haft sammen, havde det været tydeligt, at Stefano undgik at tale om sin royale baggrund, og at han hadede pressen af et godt hjerte. Dengang havde hun ikke ofret det mange tanker. Hun vidste stort set intet om hans liv som prins, men som mand var han bestemt i stand til at få hende til at glemme omverdenen.

Hun tvang tankerne tilbage til Marla og Theros. – Det er Marlas fødselsdag. De har været gift i under et år, og Theros ville holde ferie på et krydstogtskib og ikke på deres ø, som resten af familien gør.

Will trak på skuldrene. – Hvorfor er hans bror her så også? Tronarving og alt muligt. Lidt højt på strå af en babysitter at være, synes du ikke?

Kiki forsøgte at virke ligeglad. – Familiens gode navn er jo vigtigt for de fleste, så jeg går ud fra, det gælder i endnu højere grad for en royal familie. Hun var ikke helt sikker på, om hun forsøgte at overbevise Will eller sig selv. – Marlas mand har åbenbart været lidt uheldig med pressen.

– Uheldig? Will hævede øjenbrynene.

Ginger kom tilbage, og Will gav tegn til, at hun gerne måtte holde fri. Så lukkede han døren til klinikken. Kiki tog sin taske, men han standsede hende. – Lige et øjeblik.

Hun så på ham, og hjertet sank i livet på hende. Hun havde frygtet det her.

Will kløede sig i håret. – Nå, hvad foregår der så mellem jer to?

– Hvem jer to? Hun havde håbet, det ikke var blevet bemærket. Intet var blevet sagt. Hun havde ikke engang kigget på Stefano, da de kørte Marla ud.

Will ventede tålmodigt, og Kiki kunne mærke sine kinder blive varme. Stilheden bredte sig, og hun brød sig ikke om stilhed. – Du mener mig og Theros’ bror? Ikke noget. Hvordan pokker havde Wilhelm fornemmet det? – Jeg aner ikke, hvad du mener.

Hun slukkede for computeren, taknemmelig for en undskyldning for at vende hovedet bort. Men den syndflod af minder, hun havde holdt tilbage hele dagen, voksede som en bølge i hendes hals. Sikke en elendig timing. Hun koncentrerede sig om sine fødder, der stod solidt plantet på gulvet. Hun ville ikke lade sig rive med ned.

Da hun havde genvundet kontrollen, vendte hun sig igen mod Will, der lagde hovedet på skrå og fortsatte: – Hold nu op. Jeg er måske nok lidt intetanende nogle gange, men luften var tyk mellem jer to, og manden stirrede på din hals som Dracula på slankekur. Nick har da ikke nævnt, at du havde royale bekendte?

Det var, fordi hun ikke havde fortalt nogen om sin dumhed … ikke engang sin bror og bestemt ikke sine søstre. – Nick har intet med det her at gøre.

For hendes bror Nick ville gå lige i kødet på Stefano, hvis han vidste, hvad prinsen havde udsat hans lillesøster for. – Stefano er kirurgisk konsulent. Jeg arbejdede en kort overgang sammen med ham i Sydney under min seneste turnus.

– Arbejdede du sammen med en prins?

Nu så Will endnu mere interesseret ud, og Kiki kunne mærke rummet blive mindre. Hun havde ikke lyst til at tænke på tiden med Stefano og da slet ikke til at tale om den, men nogle gange fangede hendes sydafrikanske kollega ikke den slags.

Det beviste han nu: – Nå, hvad skete der så?

– Der skete ikke andet. Til hendes store skræk fyldtes hendes øjne af tårer.

– Nu har jeg gjort dig ked af det. Will rystede langsomt på hovedet. – Undskyld. Du skal bare vide, at jeg er her, hvis du har brug for at snakke. Han løftede afværgende den ene hånd. – Jeg har lovet Nick at passe godt på dig.

Du må ikke sige noget til Nick. Men hvis hun sagde det højt, ville det være det første, han gjorde. – Jeg er en stor pige, Will. Jeg vil helst ikke snakke om det. Det har jeg ikke brug for.

Hun kunne godt selv høre, hvordan hun overreagerede. Hun sukkede … alt for dybt.

Hun vendte sig om for at tørre den tåre væk, der mod hendes vilje løb ned ad den ene kind. – Undskyld. Det er et overstået kapitel.

– Nå, men hvis han er hård ved dig, skal du endelig sige til, sagde Will brysk, og hun nikkede og flygtede.

ANDET KAPITEL

Da Kiki omsider faldt i søvn den aften, var hendes drømme fyldt med følelsen af at være rådvild og alene. Stefano kunne hele tiden skimtes i det fjerne, men han vendte ryggen til og valgte ikke at se hende.

Da hun vågnede, havde hun fugtige kinder, og selvom solen strømmede ind, var hun så udmattet, at hun havde lyst til at begrave ansigtet og sove videre. Hendes vagt begyndte først klokken elleve, men hun kunne ikke falde i søvn igen.

Gennem det åbne vindue kunne hun høre besætningen fortøje skibet til kajen i Napoli, og hun lå på sin briks og lyttede til tovværkets knagende trækken. Hvilket fik hende til at tænke på gårsdagens mislykkede latex-leg.

Hun kom ufrivilligt til at smile, og hun vidste, at hun på et tidspunkt ville blive nødt til at dele historien … selvfølgelig uden at bruge folks rigtige navne … med sin bror. Nick ville utvivlsomt sagtens kunne se det morsomme i episoden.

Hun forstod stadig ikke, hvorfor Stefano var med sin bror på ferie. Ud fra den lille smule, han havde fortalt om Aspelicus, havde Kiki forstået, at øen, der engang havde været hjemsted for en gammel græsk lægeskole, var et smukt klippefyldt fyrstedømme, hvis kyster tidligere havde fungeret som sikker havn for de handelsrejsende.

Hun havde tilbragt mange timer på internettet og fundet ud af, at øen var blevet mere italiensk og fransk med tiden, og at den royale familie var langt mere berømt, end hun havde troet.

Hun havde været tåbelig. Selvfølgelig var Stefano ikke taget helt tilbage til Australien på grund af deres korte affære.

Hans familie havde gjort det lille monarki yderst velhavende gennem en indbringende import af krydderier og te fra Kina. I dag kom pengene fra salget af fin olivenolie fra træerne, der dækkede øens kuperede landskab, suppleret med indtægterne fra kasinoer og øens verdensberømte hestevæddeløbsbane. Desuden havde familien ladet sig inspirere af nabolandet Monaco, og øen fungerede som skattely for dens beboere.

Fyrstedømmets stadigt voksende hospital havde høstet international anerkendelse for rekonstruktiv kirurgi med Stefano som direktør.

Den royale slægt gik næsten 1000 år tilbage, men i hver eneste generation havde der været en læge, der stod til rådighed for både de fattige og dem, der selv kunne betale.

Det hele havde lydt frygtelig romantisk, og hun havde ventet med længsel på, at han skulle vende tilbage. Men det gjorde han ikke.

Hun huskede tydeligt den dag, hun havde søgt jobbet på Havgudinden, hendes brors gamle skib. Kiki havde altid set op til sin flotte og skøre storebror … den eneste af hendes succesfulde søskende, der forstod hende. Hun havde aldrig fundet ud af, hvad der havde fremtvunget Nicks flugt fra virkeligheden, men for hende var det ønsket om at opleve noget helt andet end det tomme børneværelse, hun havde indrettet til et barn, der aldrig ville komme.

Hun havde aldrig delt sit tab med nogen. Hun kunne ikke dele det med den fraværende Stefano, og et krydstogtskib var det sidste sted, hun havde troet, de skulle mødes igen.

I modsætning til hendes ældre søstre havde Nick straks mærket, at hun ikke var sig selv, og havde tilskyndet hende til at tage jobbet. Så hun var begyndt som en del af serveringspersonalet, hvilket havde tvunget hende tilbage i hendes sædvanlige udadvendte rolle, og hun var endda begyndt at tilgive mandekønnet og more sig sammen med Nicks ven Miko og de andre tjenere.

Indtil hun var begyndt at savne lægegerningen.

Da muligheden bød sig, skiftede hun rolle, og de seneste tre måneder under Wilhelms vejledning på skibets hospital havde været dejlige. Det hele var gået så fint … indtil nu.

Måske var det på tide at finde sit ægte kald. Det havde jo vist sig nytteløst at gemme sig for verden. Hun sukkede.

Stefano var om bord, og det kunne hun ikke gøre noget ved. Det var tid til at komme videre. Hun ville spørge Will, hvor svært det ville være at finde en afløser for hende.

Med den tanke i hovedet stod Kiki op og gik beslutsomt hen til vinduet. Hun ville indgive sin opsigelse og rejse, så snart de havde fundet en anden. Hun skulle stadig igennem de næste fire nætter, men det kunne hun godt klare, hvis hun havde en plan. Sidst han var trådt ind i hendes verden, havde hun givet efter for sin tåbelige tiltrækning, og det ville ikke ske igen.

*

Stefano vågnede og følte sig afklaret. I dag ville han tage sig af det, han burde have taget sig af for flere måneder siden. Det var på høje tid.

Han havde fundet hospitalets åbningstider, og da Theros og Marla tog af sted på deres udflugt, var klinikken ved at lukke, hvilket passede ham glimrende.

Han tog trappen ned i lange spring, hvilket var dumt med hans svage hofte. Han mindede sig selv om ikke at virke for ivrig.

Sygeplejersken hilste på ham med et smil. Det var hende, han havde set i går, og han bøjede hovedet over den tydelige interesse, han kunne læse i hendes ansigt. Hun var en flot kvinde af den type, han ville have flirtet med tidligere i sit liv, men uanset hvor han befandt sig, havde Kiki lagt en dæmper på enhver lyst til at møde andre kvinder.

– Jeg vil gerne tale med dr. Fender. Jeg hedder Stefano Mykonides.

– Naturligvis, Deres Højhed. Jeg ved godt, hvem De er. Hun smilede koket til ham og pillede rødmende ved sin skjortekrave.

Stefano smilede roligt tilbage og skjulte sin utålmodighed, da kvinden fortsatte. – Men dr. Fender skal ikke møde før senere i formiddag.

En dør i venteværelset gik op, og overlægen fulgte sin patient ud. Sygeplejersken kiggede op. – Måske dr. Hobson?

– Nej. Stefano rystede på hovedet, men før han nåede at komme væk, gik dr. Hobson hen og rakte hånden frem.

– Deres Højhed. Godmorgen. De gav hinanden hånden. – Jeg håber, Deres svigerinde har det godt her til morgen?

Stefano forsøgte at skjule sin irritation, men han var fanget. Og hvor var hans bytte, hvis hun ikke var her? – Jo tak. Han var færdig med at diskutere Theros’ fejltagelser.

Hobson kastede et blik på sit ur. – Hvad kan vi gøre for Dem?

Stefano fangede straks undertonen og spekulerede på, hvorfor denne mand mente, at Kiki behøvede hans beskyttelse. – Jeg havde håbet at kunne takke dr. Fender personligt for hendes rettidige hjælp i går. Jeg fik naturligvis ikke mulighed for det i situationen.

– Naturligvis ikke. Hobson smilede diplomatisk, og Stefano bed tænderne sammen. – Jeg kan viderebringe Deres påskønnelse?

Temmelig studst, tænkte Stefano, men han bevarede roen. – Tak, men jeg vil gerne gøre det selv. Jeg kommer tilbage senere.

Hobson rørte sig ikke. – Det skal jeg sige til hende.

Stefano kunne se, at lægen havde paraderne oppe. Han spurgte sig selv, hvilken slags personligt forhold han mon havde til Kiki, og måtte straks indrømme, at han fandt tanken meget ubehagelig. Han knugede hårdt om nøglekortet, han havde i lommen, så det bøjedes. Meget ubehagelig. Han kiggede nærmere på lægen. Han var en muskuløs mand, næsten lige så høj som ham selv og uden tvivl tiltrækkende for kvinder.

Han lavede en lille test. – Jeg kunne også overraske hende.

Hobsons smil så ud, som om det var frosset fast til hans ansigt. – Hun har vist fået overraskelser nok.

Stefano fik respekt for manden. Loyalitet var en god ting, og han undte Kiki at blive forsvaret af sin ven. Slap nu af. Han var jo heller ikke ude på at gøre Kiki ked af det. – Det var ikke min hensigt at gøre hende bekymret.

Hobson så ham direkte ind i øjnene. – Godt.

Nu var det nok. Hans plan var ved at gå i vasken, og smerten i hoften efter hans uforsvarlige tur ned ad trappen irriterede ham. – Så må De have en god dag, dr. Hobson.

Stefano trykkede på knappen til elevatoren med stor selvbeherskelse. Dørene gled op, og som ved et trylleslag stod Kiki pludselig foran ham.

– Der er hun jo! Pragtfuldt som hans gode humør straks kunne vende tilbage. – Lige et øjeblik, dr. Fender. Han gav tegn til, at hun skulle vente. Tænk, at han havde været så heldig. Han var omhyggelig med at skjule sin lettelse, da han stillede sig ind ved siden af hende.

*

Tænk, at hun havde været så uheldig. Kiki sukkede stille. Så tæt på at være i sikkerhed. – Hvad hvis jeg var på vej på arbejde?

Han trak på de skuldre, der stadig gjorde hende blød i knæene. Pokkers. Det var så svært ikke at stirre på ham og mindes.

– Jeg har fået at vide, at du først skal møde om et par timer.

Hans stemme havde altid gjort hende tør i halsen, og nu var ingen undtagelse. Hvad var den videnskabelige forklaring på det? Hun så ham trykke på knappen til 16. etage.

Selvfølgelig ville han lede efter hende på hospitalet. Hun skulle aldrig være taget ned for at snakke med Will.

Dørene gled langsomt i, og et øjeblik overvejede hun at springe ud, før de lukkede helt, som en eller anden hemmelig agent med et rullefald på repertoiret, men hun ville bare se fjollet ud og formentlig blive klemt mellem dørene.

Eller … hvad der var hundrede gange værre … han ville række ud og røre ved hende, og det måtte hun for alt i verden undgå.