Juliet Landon

De glemte breve

Oversat af Henrik Fleischer

Kære læser!

Regency er navnet på perioden 1811-1820, hvor prins George af Wales, ældste søn af kong George III og dronning Charlotte, regerede.

I 1811, da kongen viser uigendrivelige tegn på sindssyge, må George overtage sin fars pligter. Den unge mand tvinges ind i en situation, som han ikke kan håndtere til nogens tilfredsstillelse, end ikke sin egen. Det er svært at påstå, det er hans skyld, han var bare ikke på nogen måde en stærk leder.

Når jeg i bogen fremstiller ham som stor kunstelsker, er det ikke noget, jeg har fundet på. Han ansatte ligefrem kyndige venner som lord Hertford til at agere stråmænd, da han skulle købe sit nyeste ’legetøj’, Carlton House og Brighton Pavilion. Han ofrede enorme summer på det, imens tusindvis af hans undersåtter levede i dybeste armod oven på nogle år med strenge vintre og dårlig høst.

Det er næsten ufatteligt, at en mand med så stor intelligens og kultivering samtidigt kunne være så ufølsom. Da jeg valgte at inkludere ham i denne historie, stod jeg over for et valg. Ville jeg beskrive tristheden ved, at han var tvunget til at bestride en position, han ikke magtede, eller skulle jeg fremstille den usmagelige opførsel, han udviste over for dem, han engang kaldte sine nære venner? For at kunne give Annemarie mulighed for at genopdage sin medfødte lidenskabelighed, valgte jeg det første.

Emma Hamilton var en af Regency-tidens helt store personligheder, og hendes farverige liv behøver man ikke at pynte med lånte fjer. Hendes rejse fra arbejderklassens hårde liv til et liv med magt, rigdom og berømmelse fascinerer og forarger os på en og samme gang. Hendes liv er en utrolig saga om, hvordan det lykkedes hende at udnytte hvert eneste fortrin og talent, hun besad, for at overleve i mændenes verden. Som et led heri blev hun adskillige mænds elskerinde, inklusiv Lord Nelson. Der er ikke noget bevis for, at hun og prinsregenten reelt var elskende, men de var nære venner. I hvert fald indtil Emmas problemer og krav blev ham for meget, og han ikke lyttede til hendes bøn om hjælp.

George var selvoptaget helt ind til benet. Han følte ingen form for ansvar over for dem, han engang havde elsket, heller ikke på trods af de tusindvis af kærlighedsminder, breve og souvenirs han omhyggeligt gemte. Det er svært ikke at fatte sympati for en kvinde som Emma Hamilton, der blev så dårligt behandlet og som var så generøs, en generøsitet, der blev udnyttet til fulde. Af en kvinde at være, der var så ambitiøs, grådig og amoralsk, undrer det, at hun også var så naiv, og uskyldig og i bund og grund blot længtes efter anerkendelse. Jeg er overbevist om, at hun som oftest ganske enkelt ikke var i stand til at skelne mellem venner og fjender. En svaghed, der blev hendes livs største tragedie, for hun levede blandt eliten i det politiske og grådighedsstyrede sociale lag, hvor loyalitet var et fremmedord. Kombiner så den slags forventninger med en mand som prinsregenten, og du har opskriften på noget, der er dømt til at mislykkes. Noget, der er lige så utopisk som hans erklæringer om evig kærlighed.

Vi har med andre ord at gøre med to så komplekse personligheder, der begge byder på så meget at elske og hade, at sandheden om dem er langt mere farverig end nogen fiktiv fortælling kan blive.

Min primære informationskilde har været The Prince of Pleasure af JB Priestley (udsolgt fra forlaget), men man kan læse masser om George i Ian Kellys glimrende bog Beau Brummell, der er udgivet af forlaget Hodder & Stoughton i 2006.

Kate Williams bog England’s Mistress handler om Emma Hamilton og er glimrende læsning. Den er udgivet på forlaget Arrow i 2007.

Juliet Landon

Første kapitel

London, juni 1814

Avisen knitrede demonstrativt, da lord Benistone sænkede den og stirrede tomt frem for sig, inden hans blik fokuserede på først marmeladekrukken på morgenbordet og derefter på hans tre døtre, der sad ved bordet sammen med ham.

– Den stakkels, stakkels kvinde, mumlede han. De to af døtrene vidste, at det nok nærmere var deres mor, han tænkte på end den kvinde, der igen blev skrevet om i The Times.

– Er det nekrologerne, du læser? spurgte Annemarie, hans næstældste.

Hendes formodning gjorde ham varm i blikket. – Nej, min kære. Det er lady Emma Hamilton. Hun sælger ud igen. Der kan ikke være meget tilbage at sælge ud af. Du burde gå derhen, Annemarie.

– Til en auktion? Det tror jeg ikke, papa. Alt og alle vil være der.

– Jeg kan bede om en privat fremvisning. Jeg sender straks bud til Parke på Christie’s. Det vil han tillade, det tvivler jeg ikke på. Jeg ved, du godt kunne tænke dig noget, der har tilhørt hende. Har jeg ikke ret? Du beundrer hende.

Nej, han havde ikke ret. – Jeg har nok mere medfølelse med hende, end jeg beundrer hende. På grund af den måde, hun er blevet behandlet siden lord Nelsons død. Alle de velhavende venner og grådige pårørende. Ikke en eneste af dem er villige til at hjælpe hende ud af gælden. Hun må være desperat efterhånden.

– Jeg spilder i hvert fald ikke min medlidenhed på en kvinde som hende. Hendes yngste søster Marguerite talte, som hun havde forstand til. Hun var kun 16 og kendte ikke ordet diskretion.

– Hun ligger, som hun har redt, erklærede Marguerite og skubbede morgenmaden fra sig.

Der skulle meget til, før deres papa blev vred, men Marguerite havde ramt et blødt punkt og modtog nu et blik, der kunne få selv en modig mand til at ryste.

– Marguerite, begyndte han blidt. – Jeg ville sådan ønske, du snart begyndte at øve dig i at tænke, inden du taler, inden det er for sent at gøre dig til en lady. For det første er det aldrig kun en kvindes dåd, der bestemmer, hvordan hun ligger og endsige har redt. Og for det andet … Tsk! Det er lige meget. Det ville du alligevel ikke kunne forstå.

Selv Marguerite vidste nu, at det var deres mor, han tænkte på.

Oriel, den ældste søster, skævede til siden, hvorpå hun skubbede Marguerites tallerken tilbage på plads med en enkelt finger. – Sådan gør en dame ikke. En undskyldning er vist på sin plads.

– Undskyld, papa, hviskede Marguerite. – Jeg ved godt, jeg …

– Det er okay, mit barn, nikkede han. – Det er okay. Morgensolen ramte det grånende hår, da han bøjede hovedet og igen læste auktionshusets meddelelse. Han var stadig en flot mand trods sine 68 år.

– Tag derhen og se dig omkring, Annemarie. Det er ikke til at vide, om hun har gemt det bedste til sidst, eller om det kun er de sørgelige rester. Men måske finder du noget, du gerne vil have med tilbage til Brighton.

– Hvad kunne du tænke dig? spurgte Oriel. – Jeg ville ellers ikke mene, du delte lady Hamiltons smag. Hun er lidt for prangende til dig, er hun ikke?

– Jeg aner ikke, hvad det skulle være. Men noget, der ikke fylder for meget, vil jeg tro.

Annemarie så godt morskaben i faderens blik. Der var knap en ledig kvadratcentimeter i huset i Montague Street. Hele huset var fyldt med hans berømmede antikvitetssamling. De vidste begge, at grunden til, han sendte sin datter frem for selv at tage af sted, var, så han kunne få stillet sin nysgerrighed uden at blive fristet til at købe. Selv lady Hamiltons sørgelige sidste rester ville være af en vis kvalitet og måske ligefrem rariteter, for hun og lord Nelson havde modtaget gaver fra hele verden.

Da det var planen, at Annemarie skulle vende hjem til sit eget hus i Brighton dagen efter, var det sidste chance i dag for at finde noget. Noget, der ikke fyldte for meget.

*

Blot en time senere modtog huset på Montague Street besked om, at mr. Parke, Christie’s seniorauktionarius, med største glæde ville vise lady Annemarie Golding rundt blandt de seneste erhvervelser.

Derfor gik det således, at Annemarie lidt over middag havde udvalgt, ikke den lille ting, hun havde forventet, men det ene af to tvillingetoiletborde udført af Chippendale den ældre. Det var ikke højeste Regency-mode, men det var præcis, hvad hun manglede i sit soveværelse. Hun ville også have købt det matchende møbel, hvis hun havde haft brug for det, men det havde hun ikke. Enker som hende selv havde kun behov for én af alting. Og den generøse pris skulle nok bringe den stakkels ladys akutte pengebehov i ro. Der var heller ikke meget andet at komme efter end det andet af de to møbler, og mr. Parke forsikrede lady Golding om, at han kun ville sælge det andet bord til en lige så høj pris. Han understregede også, at han ikke kendte nogen, der ønskede at købe to ens møbler, og at han kun var lettet over at få det ene ud af døren igen så hurtigt.

*

Det blev leveret til Montague Street samme dag. Lord Benistone lod hånden glide over rosentræet og de delikate indlæg, de kønne messinghåndtag og den honningfarvede finér. Hans fingre læste mønstret i træet, som var det ord.

– Jeg skal straks få det pakket ned for dig, så vognen er klar allerede i morgen tidlig.

– Tak papa. Annemarie så sig omkring i den store hall, hvor det brune toiletmøbel så helt forkert ud blandt de hvide relieffer, forvredne stenfigurer, glatte buster af romerske matroner, urner og mindeplader.

Det var nytteløst at gentage hendes utallige invitationer til at tage med hende tilbage til Brighton. Han ville aldrig kunne forlade sin højtelskede samling, end ikke i bytte for nogle få dages frisk havluft. Og især ikke nu, hvor det halve Europa strømmede til London for at fejre krigens afslutning. Udsigten til at møde andre antikvitetssamlere var for stor og fristende til, at han ville gå glip af den. Hun kunne dårligt bebrejde ham det. Det var af præcis samme grund, at hun ville hjem til øde Brighton, for der ville hun ikke risikere at møde nogen, hun kendte.

Der var også en anden grund, om end hun nødig ville indrømme det. Det smukke hus på Montague Street var efterhånden mere et museum, end det var et hjem. Hun længtes efter sine elegante, rummelige, hvide og pastelfarvede stuer, der ikke druknede i enorme skulpturer og havde malerier hængende på hver eneste ledige, lodrette flade. Efterhånden stod der også malerier op ad møblerne, selv i sovekamrene, hvilket gjorde det svært for stuepigerne at gøre rent og husholdersken at holde orden. At holde selskaber i huset havde været uladsiggørligt i flere år nu, medmindre gæsterne var samlere, hvilket gjorde samtalen omkring bordet ganske snæver. Ingen af de tre søstre havde svært ved at forstå, at deres mor var rejst sidste år, om end omstændighederne omkring hendes afrejse var en helt anden sag. Den var langt sværere at kapere, og der gik ikke en dag, uden at Annemarie mærkede et stik i hjertet over det.

De talte aldrig om det. Men nu hvor Annemaries afrejse stod for døren, var det, som om såret var sprunget op igen. Faderens ellers så rolige stemme knækkede over, da hånden slap rosentræet. – Det skal nok gå, skal du se, hviskede han. – Og det er nu dig, jeg er mest bekymret for, min pige. Du har taget det hele hårdere end dine søstre. Du er 24 år. Det er på tide, du finder en anden, der kan tage sig ordentligt af dig. At gemme dig ude ved kysten er ikke svaret, vel? Og når jeg ikke er længere … Hans stemme skælvede og endte i en hulken. – Jeg skulle have set det komme, skulle jeg ikke?

Annemarie havde aldrig set sin papa sådan før. Hun lagde armene om ham og trøstede ham, som en mor trøster sit barn. Da han havde fået hold på sig selv igen, bar han sin smerte med beslutsom værdighed. Hans hjertesorg ville blive hans endeligt. Og den var båret af den katastrofalt misforståede retning, han havde kastet al sin opmærksomhed i. Måske lignede unge Marguerite ham mere, end han var parat til at indrømme.

Han snøftede, tørrede en tåre væk med knoen og trak sig ud af hendes favntag.

– Du ligner hende så meget, smilede han sørgmodigt og kærtegnede hendes kind. – Åh, jeg mente ikke på den måde. Jeg mener af udseende. Du ser ud fuldstændigt, som da jeg så hende første gang. Det samme sorte, skinnende hår, huden, der er blød som fløjl, øjne som ametyster. Den smukkeste skabning.

Hun smilede. Hvilken kærlig papa synes ikke, hans døtre er smukke?

*

Senere forsøgte hun i stedet at overtale Oriel.

– Jeg ville sådan ønske, du tog med mig, bemærkede hun, da de så efter Marguerite, der stadig oprørt, demonstrativt forsvandt op ad trappen.

– Og jeg ville ønske, du blev her hos os. Oriel stak en hånd ind under hendes arm og vendte det hvide ud af de himmelblå øjne, da døren smækkede på førstesalen efter deres søster.

– Hun mener det ikke så slemt, udglattede Annemarie.

– Hun har overhovedet ikke fornuft nok til at mene noget overhovedet, konstaterede Oriel. – Og det er det, der er problemet. Det er aldrig til at vide, hvad hun finder på at sige eller gøre. Og derfor er det bedst, at jeg bliver her og holder et vågent øje med hende. Og derudover …

– Jeg ved det. Der er jo oberst Harrow. Og selvfølgelig ville jeg aldrig trække dig væk fra ham, bare for at du skulle holde mig med selskab.

Oriel rødmede, og hendes smil oplyste det ellers så seriøse ansigt som solskin på en vandoverflade. Annemarie tog den hånd, der hvilede i hendes armkrog for at se nærmere på den forlovelsesring med safirer og diamanter, som Oriel bar. Oberst Harrow var heldig. Og det samme var Oriel, for hendes oberst var vendt uskadt hjem fra krigen mod Napoleon. Oriels lettelse havde været så enorm, at de alle var blevet rørt til tårer, især fordi Annemaries mand ikke havde været en af de heldige. Nu kunne Oriel og William deltage i de månedlange sejrsfester som et par, hvis altså prinsregenten var i stand til at finde midler at finansiere dem med.

Oriel betragtede ringen sammen med hende.

– Men det er ikke kun derfor. Det er også på grund af far. Han foretrækker, at en af os er her til at vise gæsterne rundt i samlingen, og her er Marguerite ingen hjælp, fordi hun intet ved om den. Du og jeg er i det mindste i stand til at kende forskel på, hvad der er egyptisk, og hvad der er assyrisk.

Annemarie kunne ikke lade være med at fnise ved tanken om Marguerites omhyggeligt rendyrkede ignorance. – Ja, og jo længere, hun nægter at tage ved lære, jo mindre er sandsynligheden for, at hun bliver bedt om at hjælpe. Det ved hun udmærket, den lille snu rad. Og papa ved det også. Han burde være mere bestemt over for hende.

– Men det var han da under morgenmaden i dag, synes du ikke?

– Han burde gøre det langt oftere.

– Men hun lytter til Cecily, tilføjede Oriel og tørrede en finger hen over stenkrøllerne i en romers skæg. – Den her er vist ikke blevet støvet af et stykke tid.

– Ja, gud ske tak og lov for Cecily. Hun er en helgen.

Faderens kusine Cecily, der var enke, kunne ubesværet komme og gå i huset som et medlem af familien. Og når hun fik nok af huset og alle ‘museumsgæsterne’ på Montague Street, kunne hun fortrække til sit eget luksuriøse hjem på Park Lane. Ganske ofte overnattede Marguerite hos hende, når det var sømmeligt, at hun havde anstandsdame med sig til en aftenbegivenhed. Det var et arrangement, der passede alle af meget forskellige grunde. Det var også Cecily, der havde sponsoreret Marguerites debutbal sidste sommer, og efterhånden var det lige så almindeligt, at Cecily var til stede under morgenmaden på Montague Street, som det var, at Marguerite var til stede på Park Lane.

– Men du bør virkelig ikke rejse alene til Brighton. Der er jeg enig med papa. Kunne Cecily ikke tage med dig?

– Det ønsker jeg ikke, at hun gør. Det er bedre, hun bliver hos Marguerite, der flagrer fra den ene fest til den næste picnic. Hun er fast besluttet på at deltage i lady Sindleshams bal i aften. Papa har tilsyneladende ikke tænkt sig at sætte hende stolen for døren. Der er brug for Cecily her. Og desuden, min kære, er jeg jo ikke alene på rejsen. Jeg har både min kammerpige og to kuske med mig. Det er højst usandsynligt, at der skulle ske mig noget mellem London og kysten.

– Du ender jo som eneboer, kære Annemarie. Det kan ikke være godt for dig.

– Det er bedst sådan, sagde hun blot. Hun havde ikke lyst til at skulle forklare sig yderligere.

– Men tænk på alle aftenkjolerne. Dig som elsker at klæde dig pænt på.

– Gør det ikke, Oriel. Det hjælper ikke noget.

Men det var sandt. Det havde altid været Annemaries svaghed at elske at klæde sig i den nyeste mode. Men hvad nyttede det, når ikke der var beundrere til at kaste længselsfulde blikke efter hende? De eneste blikke, hun ville få, var medlidenhedens og nysgerrighedens blikke fra folk, der ville se, hvordan hun klarede sig oven på skandalen sidste år. Det var hun ikke parat til at stille op til. Ikke endnu.

Oriel gav hendes arm et klem. Hun forstod. Når først Mama var hjemme igen, og Annemarie på ny begyndte at vise interesse for selskabslivet, ville hun og hendes flotte oberst sætte en dato for deres bryllup. Det var typisk hende, at hun tilsidesatte sin egen lykke, indtil hun havde sikret alle andres. Men de to ældste søskende havde ikke på noget tidspunkt tvivlet på, at deres mor en dag ville komme hjem igen, og at deres liv dermed på ny ville blive normale.

Annemarie fandt ingen fornøjelse i at lade Oriel og William vente. Men hun kunne bare ikke finde en vej fremad.

*

Det velklædte bud berørte hattens skygge. – Tak, milord. Det er yderst gavmildt af Dem, milord. Skulle det være en anden gang. En rigtig laps, det er, hvad han er, tænkte buddet for sig selv, da han så manden forsvinde rundt om hjørnet med lange skridt. En ting var at være noteret som samarbejdsvillig i hans bog, men hvis det modsatte var tilfældet … han tvivlede ikke et øjeblik på, at manden var i stand til at udrette stor skade, hvis han var ens fjende. Det tydede de brede skuldre og muskuløse lår under det pæne tøj på. Han stak guldmønten i lommen og klappede sig på jakkens revers, hvor der var broderet Christie’s of London, inden han steg op på vognen og sluttede sig til sin kammerat.

– Mere lettjente penge komme vi vist aldrig i nærheden af, din grønskolling, grinte han.

– Sladretaske, gav kammeraten igen og gav et rap med pisken over hestene. – Af sted med jer!

Omme foran hovedindgangen til Christie’s auktionshus steg lapsen op i sin egen, smukke vogn i sort og cremefarvet, tog tøjler og pisk i de behandskede hænder og kørte langs King Street nordpå, helt uvidende om den beundring, han var skyld i.

Montague Street, sagde han til sig selv. Så kunne det kun være Benistones hus. En kunstsamler, der nærmere var kendt for sine græske og romerske artefakter og gamle mesterværker, end han selv var kendt for at samle på møbler. Ifølge prinsregenten havde manden en af Londons fineste samlinger. Desværre var hans fine omdømme blevet vanæret, da hans smukke hustru, en tidligere kurtisane, et år tidligere var stukket af med en af døtrenes bejlere. Han kendte ikke selv til detaljerne, da han på det tidspunkt kæmpede under Wellington på den iberiske halvø. Den aldrende papa havde aldrig været en af selskabslivets spidser. Hvordan døtrene var, vidste han ikke. Han havde dog hørt, at en af dem slægtede sin mors udseende på. Det kunne forklare, hvorfor den kortsynede orm Mytchett havde taget, hvad han var blevet tilbudt. Hans nysgerrighed var skærpet.

*

Butleren i nummer 14 på Montague Street var én stor undskyldning på sin herres vegne. Han var ikke hjemme. Han var ovre på British Museum, hvor han yndede at gå hen og lade sig opdatere mindst en gang hver anden uge. Om lord Verne kunne komme igen dagen efter? Eller efterlade sit kort?

Nej, lord Verne havde tænkt sig lidt mere end som så. Bag butleren, inde i marmorhallen, havde han bemærket, at en af de hvide piedestaler bevægede sig bare en anelse i halvmørket henne ved trappen. Han greb chancen.

– Mon … jeg er så heldig, at lord Benistones datter er hjemme? Jeg har endnu ikke haft fornøjelsen af en præsentation, men hans kongelige højhed prinsregenten … ah!

Langsomt bevægede piedestalen sig ind i lyset, og en søjle af hvid musselin toppet af ferskenfarvet hud og sort, skødesløst opsat hår kom til syne.

Han stirrede lamslået i adskillige sekunder længere, end det var høfligt. – Miss … Benistone? Tilgiv mig, at jeg trænger mig på.

De sortindfattede ædelstensøjne betragtede ham køligt under smukt svungne øjenbryn, der var kløvet af en sort, løssluppen slangekrølle. På enhver anden kvinde ville det have set sjusket ud, men på hende … hun så fantastisk ud. Så det er den svigtede datter. Hvis hendes mor så bare tilnærmelsesvist ud som hende, hvem kunne så have modstået hende? Og det trods de kolde øjne og det faktum, at hendes velkomst kun tilnærmelsesvist kunne kaldes lunken, idet hun holdt sig på god afstand af ham.

– Nej, vi har ikke mødt hinanden før, sir. Mit navn er lady Golding. Lord Benistones mellemste datter. Og De er?

– Lord Verne, til tjeneste, ma’am. For en gangs skyld fandt han det passende at bruge sin titel.

– Det må så række i betragtning af, at her ikke er nogen til at præsentere os for hinanden. Goddag, lord Verne, hilste hun og bøjede hovedet præcis den anelse, det sømmede sig, ikke en tøddel mere. Han bukkede med samme afmålthed. Heller ikke han havde tænkt sig at give ved dørene. Hun rettede på en flæse ved håndleddet, inden hun samlede hænderne foran sig.

Butleren bukkede og tog lord Vernes hat og handsker og lagde dem på en ledig plads på hjørnet af et bord, der ellers var overlæsset med bøger. Der var meget lidt plads at bevæge sig rundt på, alligevel morede det ham at se, at butleren trak en gigantisk gipsafstøbning af en fod i klemme i døren, inden han lod dem alene.

– Det er afstøbninger af Michelangelos David, oplyste Annemarie, da hun bemærkede hans interesse. – Herovre ligger hans næse og en af hans hænder. Hun tog hånden op og pustede støvet af den. – Må jeg spørge, hvad grunden er til Deres ærinde, my lord? Stadig ikke et smil.

Han besluttede sig for at finde ud af, om han kunne tvinge et frem på hendes læber. – Ja … Jeg kan godt se, hvorfor det har været nødvendigt at hugge ham op i småbidder for at kunne få plads til ham herinde.

– Du nævnte prinsregenten. Hvorfor? spurgte hun uden at lade sig påvirke af hans forsøg på at være morsom.

Det var tydeligt, at hun ikke satte pris på, at gæster dukkede op uden for de arrangerede rundvisninger, uanset hvor adelige de så end var.

– Måske prinsregenten ønsker at se samlingen?

Verne indså sit nederlag. Hun havde ikke tænkt sig at tø op. – Jeg nævnte prinsregenten, my lady, fordi han har givet mig til opgave at finde noget for ham.

Annemarie skævede til de støvede bunker af bøger, vaser og kropsdele, der ventede på at blive katalogiseret. – Virkelig? Og De ville kunne genkende det, hvis De så det?

Hun havde åbenbart brug for at få fortalt, at det ikke var nogen ignorant, hun stod over for. – Tjoh, jeg ved da så meget, at den hånd, du står og støver af, ikke er lavet af Michelangelo, men af Bernini. Det samme gælder for næsen. Jeg ved også, at skålen her er attisk og fra sjette århundrede før Kristus, og at De burde stille den et mere sikkert sted. Det er en yderst sjælden genstand. Og bag Dem står en El Greco, hvis jeg ikke tager meget fejl.

– Det gør De ikke, svarede hun afmålt og iskoldt. – Hvad er det helt præcist, De leder efter?

Der fik De den, lady Næsen i Sky Golding, født Benistone.

– Jeg leder efter et toiletmøbel af Chippendale. Primært udført i eg, mahogni og fyrretræ.

– Som De vel kan se, samler min papa ikke på møbler. Det er grunden til, at jeg ikke kan tilbyde Dem at tage plads. De stole, vi trods alt har, bliver brugt til … andre ting.

– Ja, det ser jeg, my lady, men jeg har anledning til at tro, at et Chippendale toiletbord er blevet leveret til denne adresse så sent som i dag. Dagen inden Hamilton-auktionen.

Hun rynkede panden. – Mr. Parke forsikrede mig om …

– Det var ikke Parke, der gav mig den oplysning. Jeg bad ham end ikke om den. Man behøver ikke gå til hestens mund for at finde ud af ting og sager, hvis De vil tilgive mig udtrykket.

– Jeg kender udmærket Christie’s organisation, så jeg kan godt forestille mig, hvordan De har fået den oplysning. Men De spilder Deres tid, my lord. Der er ikke noget toiletbord her. Hvor i al verden skulle vi dog kunne stille et sådan møbel?

– Det vil skuffe Hans Højhed. Han tilbyder en god pris for det.

– Det interesserer mig ikke. Hvorfor er han så interesseret i det?

– Prinsregentens opkøber besøgte auktionshuset lige over middag i dag og opdagede, at det ene møbel manglede. Det oprørte Hans Højhed ganske voldsomt. Ser De, han vil gerne have begge toiletmøbler, og lige nu har han kun det ene. Han har derfor sendt mig ud for at finde tvillingemøblet.

Vredt så hun væk. Hun gjorde intet for at skjule, at hun lige præcis havde ønsket, at det ikke kom frem, hvem der havde købt møblet. Verne bemærkede vredens rødmen på hendes kind og fik medlidenhed med hende. Hvorfor gemmer så stor en skønhed sig her, i et overlæsset museumslignende hus med en gammel papa og et tiltagende koldt og bittert hjerte?

Som tilkaldt af butleren dukkede en velklædt, midaldrende lady op og kom dem i møde med et stort smil. Et enkelt blik på de velarrangerede slangekrøller, den runde figur og de rødpudrede kinder fortalte ham, at det nok ikke var en af søstrene.

– Cecily, min kære, sagde Annemarie. – Tillad mig at præsentere lord Verne. Mrs. Cardew, my lord. Min fars kusine.

– Ma’am. Denne gang udløste hans bukken et smil.

– My lord. De er kommet for at træffe lord Benistone, ikke sandt? Åh, du godeste. Han er sent på den.

– Jeg er kommet for at træffe lord Benistone og for at finde et ganske bestemt toiletmøbel.

Annemarie sendte Cecily et blik, der kunne have flækket en græsk urne, men det blev ikke bemærket. Mrs. Cardew var tydeligvis ikke parat til at slippe en lord, når han først var kommet inden for dørene. Hun plejede ellers ikke at være så blind for Annemaries signaler. – Nå det, udbrød hun. – Sikke en skam, De er lige gået glip af at se det. Det er lige blevet læsset på …

– Det var også præcis, hvad jeg fortalte hans Excellence, afbrød Annemarie i håb om at standse Cecilys talestrøm. – At det ikke er her.

– Nej, det skal med ned til Brighton, forstår De, fortsatte mrs. Cardew uhæmmet. – Det skal bruges af lady Golding personligt.

– Og det er ikke til salg. Og hvis De vil have mig undskyldt, my lord, der er uopsættelige ærinder, der kræver min tilstedeværelse.

– Ah, så det har været her, konstaterede Verne, der ikke havde tænkt sig at give op så let.

– Det er ganske irrelevant, my lord, sagde Annemarie og sendte ham et tilintetgørende blik. – Som sagt er det ikke til salg. Men jeg er naturligvis sønderknust ved tanken om at skuffe Hans Kongelige Højhed. Faktisk, så tror jeg, jeg kommer til at ligge søvnløs i ugevis over det. Det er derfor mit håb, at han meget hurtigt finder noget andet, han ikke kan leve foruden. En diamantbesat hestesko, måske? Et guldkantet lommetørklæde? Eller et hår fra en kinesisk kejsers skæg? Stakkels mand. Så meget rigdom, der skal formøbles.

– Annemarie, du må virkelig ikke tale sådan. Jeg er sikker på, at lord Verne og prinsregenten er ganske nære venner.

– Ja, det kan jeg levende forestille mig, de er, hvis de ikke har bedre at tage sig til end at styrte hele London rundt og lede efter ting, de ikke kan få.

Annemaries skarphed chokerede Cecily så voldsomt, at hun ved lyden af puslen ved hoveddøren vendte sig for at gribe efter det, der kunne redde situationen: Lord Benistones hjemkomst. Hun skyndte sig af sted for at undersøge muligheden nærmere.

Lord Verne derimod stillede sig, så lady Golding ikke også kunne smutte forbi ham. Fandeme nej om han havde tænkt sig at lade hende få det sidste ord. Hans stemme var nærmest kun en knurren, og ordene var kun ment for hendes ører. Hans kolde blik låstes med hendes, mens han sagde dem: – Jeg jagter kun sjældent ting, jeg ikke kan få, lady Golding. Når jeg ser noget, jeg vil have, forfølger jeg det. Og som regel gør jeg det til mit.

Hun kunne ikke tvivle på, hvad han mente. Og det var ikke et toiletmøbel, han talte om. Hendes øjne læste hans, bogstav for bogstav.

– Jaså? Med eller uden tilladelse?

– Begge dele, svarede han og så til, mens hun blinkede.

Hun havde en skarp tunge, men den var ikke skarp nok til at finde et kløgtigt svar, inden kusinen vendte tilbage med lord Benistone. De behørige præsentationer blev gennemført, og interesser defineret. Lord Benistone nød altid at møde en anden mand, der delte hans passion, og denne mand, der arbejdede tæt sammen med selveste prinsregenten, havde de bedst tænkelige forudsætninger. De havde begge hørt om den anden.

*

Annemarie kæmpede mod trangen til at løbe ovenpå og gemme sig, til han var gået. Hans ord gav genlyd i hendes hoved. Det var mere en hensigtserklæring, end det var en udfordring. Efter et års isolation var det ikke den slags, hun havde brug for at høre fra en mand, der ønskede at indynde sig hos hende. Måske led han af den vildfarelse, at hun måtte være desperat efter at genvinde sin position i de bedre kredse, eller at hun higede efter, at en modig ridder ville komme og redde hende fra isolationens hårde skæbne.

Intet kunne være fjernere fra sandheden. Der var intet, en mand kunne tilbyde, som hun ønskede sig. Ikke engang alt det vås med at efterstræbe og besidde. Dertil kom, at han var en af prinsregentens støtter, og det dømte ham uigenkaldeligt i hendes øjne.

Pyt med, at han var høj og veltrænet. At de bløde, uldne knæbukser smøg sig om de muskuløse lår. At den smagfulde vest, der måtte stamme fra Weston på Old Bond Street, gemte på en bred brystkasse. Ikke noget fyld i den vest, det var hun sikker på. Den upåklageligt arrangerede halsklud var fæstnet med en enkelt diamantnål, sådan som den elegante mr. Brummel var fortaler for: Intet prangende skulle kunne tiltrække sig opmærksomhed. Men den trendsættende gentleman kunne intet gøre ved en mands fysik og naturlige tiltrækningskraft. Og hun havde ved gud set nok mænd til at vide det, når hun stod over for en, der slog de fleste med adskillige længder. Hans uhøfligt lange stirren havde givet hende lejlighed til at stirre igen, hvilket havde ført til, at hun modvilligt havde måttet konkludere, at han var den flotteste mand, hun nogensinde havde set.

Hun havde også bemærket hans skånselsløshed, der blev forstærket af den firkantede hage og stålgrå øjne, der, kombineret med et hurtigt hovedløft, ikke lod tvivl stå tilbage omkring, at han nok skulle få sin vilje. Det mørke hår var et hav af dybe bølger, der ikke sådan lod sig tæmme. En enkelt hvid stribe lagde sig som skum på havet og forsvandt i bølgerne. Hun havde bemærket de velplejede negle på stærke hænder med mørke hår på håndryggen. Det var meget foruroligende, at hun bemærkede sådanne detaljer, og det fortalte hende, hvor farlig den mand kunne være for hende.

Der var dog én beroligende tanke. Han ville ikke få hendes møbel, uanset hvilken pris han tilbød, så han kunne lige så vel gå nu og lade hende være i fred. Cecilys indblanding var irriterende, men til at tilgive. Det var et resultat af hendes naturlige venlighed og iver efter at få skubbet Annemarie tilbage til selskabslivet.

Men denne gang var Cecilys entusiasme ganske malplaceret, indså Annemarie, da hun hørte Cecily ivrigt støtte lord Benistones invitation. – Ja, naturligvis skal De blive til middag. Miss Marguerite og jeg skal dog til lady Sindleshams bal senere, men lord Benistone vil uden tvivl gerne høre mere om, hvad prinsregentens skatte egentlig gemmer på. Annemarie, min kære, tillader du, at jeg går ud og giver kokken besked? Annemaries svar var ganske overflødigt, for Cecily var allerede halvvejs på vej hen mod døren, hvilket fik Verne til at spekulere på, hvem der egentlig var fruen i huset, mrs. Cardew eller lady Golding?

Cecilys unikke position i familien gjorde, at sådanne afvigelser fra normalen skete fra tid til anden. Hun mente det godt, og det, der i virkeligheden irriterede Annemarie, var den nærmest uanstændige villighed, som lord Verne udviste til at udnytte farens trang til at tale med ligesindede. Inden hun nåede at se sig om, var de to på vej til lord Benistones allerhelligste, alt imens de talte vægge op og stolper ned, som om de havde kendt hinanden i årevis og ikke blot nogle få minutter. Protesterne om ikke at være klædt på til middag blev afvist med en håndbevægelse. – Det betyder intet, min kære dreng. Det er jeg heller ikke. Det går vi ikke så meget op i her i huset. Kom, så skal jeg vise dig noget …

Og tilbage stod en frustreret Annemarie, der absolut intet havde haft at skulle have sagt.

For det betød noget. For hende. Hun foretrak, at folk klædte om før middagen. Hvornår i al verden skulle man ellers klæde om, hvis ikke man skulle gøre det til om aftenen? Hun kunne ikke bebrejde sin papa for at slå kløerne i en mand, der var så tæt på prinsregentens skatkammer, men hun vidste, at manden kun blev her, fordi han regnede med, han dermed kunne få fat i det, han var kommet efter. På den ene eller anden måde. Og lord Benistone var så generøs og imødekommende. Han sagde som regel hellere ja, fordi det var langt lettere end at skulle forklare et nej.

*

Efter deres alt andet end hjertelige præsentation ville det være naivt af lord Verne at forvente noget som helst andet af lady Golding end høflighed og kulde. Og det var præcis, hvad han fik, også selvom de sad ved siden af hinanden, sådan som etiketten bød. Hun havde tydeligvis ikke tænkt sig at anstrenge sig for hans skyld, og desuden gjorde den yngste datter sig rigeligt umage for dem begge med sin konstante ungpigeplapren.

Den unge pige var ualmindeligt køn, som hun sad der i sin hvide balkjole og med mørkebrune krøller, der indrammede træk, som om et år eller to ville gøre hende til en klassisk skønhed. Alligevel kunne hun aldrig blive lige så bjergtagende smuk som sin søster. Hun besad heller ikke lady Goldings intelligens og dybde. Hendes behagesyge fik hende til at minde om en opmærksomhedskrævende hundehvalp. Den ældste søster, miss Oriel Benistone spiste ude den aften, så Verne havde ikke mulighed for at sammenligne hende med søstrene. Faderen og hans kusine bar hele middagen igennem samtalen, hvilket fik lady Goldings tavshed til at fremstå nærmest pikant. Og ligefrem nydelsesfuld. Det var længe siden, han havde mødt så stor en fjendtlighed og aldrig fra en smuk kvinde. Situationen fascinerede ham kun mere af, at hans opgave var at skaffe resultatet uanset prisen.

Naturligvis endte samtalen med at falde på toiletmøblet, som prinsregenten ville have til Carlton House. Palæets istandsættelse havde sprunget alle budgetter, hvilket havde nødvendiggjort, at prinsregenten måtte bede parlamentet om flere midler. Det var miss Marguerite Benistone, der stillede det spørgsmål, hendes papa var for høflig til.

– Har prinsregenten da ikke midler nok selv, lord Verne?

Han smilede overbærende til hende. – Hans Højhed har aldrig midler nok. Pavillonen ved Brighton er endnu et halvfærdig projekt, der koster enorme summer at få forbedret og indrettet.

– Og ikke at forglemme, indskød Annemarie uventet, – så skal der også bruges store summer på at underholde det halve Europa, der kommer hertil for at fejre krigens afslutning, en krig der har drænet landet for hver eneste spareskilling. Ikke så underligt, at lady Hamilton er nødsaget til at sælge sine ejendele for at få enderne til at nå sammen. Det kommer vi alle sammen til at gøre, hvis Hans Højhed virkelig insisterer på at dække pavillonens tage med kunstfærdige indiske kupler.

– Så De billiger ikke prinsregenten, antager jeg? brød Verne skarpt af.

Inden hun nåede at svare, kastede mrs. Cardew sig ind i samtalen for at forhindre et sammenstød.

– Åh, men tænk på al festivitassen, der har fundet sted, siden Bonaparte blev pågrebet! Tjente De i kongens hær, my lord?

– Indtil for ganske få måneder siden, ma’am. Jeg var på halvøen med prinsens eget regiment. Han vidste godt, at det kun ville bekræfte lady Goldings formodning om, at han var bonkammerat med prinsen og endvidere lige så principforladt som resten af regimentet. Det 10. husarregiment var bedst kendt for glamour, overdådighed, kvinder, druk og tøjlesløs opførsel … blandt andet. Den oplysning ville ikke få ham til at stige i hendes grader, det var helt sikkert. Hvor mon mrs. Cardew står i alt det her? Boede hun sammen med lord Benistone som anstandsdame, eller var hun bare en pligtopfyldende kusine? Var hun vejen til det, han ville have? Han tog sig til panden lige under den hvide stribe. – Men jeg har fundet ud af, at det er langt mindre farligt at studere antikviteter end at jage vrede franskmænd.

– Åh! udbrød Marguerite. – Men De må da være klar over, at alle engelske ladyer simpelthen bare forguder Napoleon Bonaparte? Mage til skulende, hårde ansigt! Man kan da kun få gåsehud over hele … hvad? Åh!

Et blik fra hendes far sammen med en let berøring på armen fra mrs. Cardew stoppede hendes pludren, og et enkelt blik på Annemaries stenansigt var nok. – Åh … selvfølgelig. Undskyld, Annemarie.

Annemarie affærdigede søsterens fadæse med en let hovedrysten. Hun gjorde sig ingen ulejlighed med at forklare over for lord Verne, men han havde allerede lagt to og to sammen efter to timer i selskab med lord Benistone. Annemarie var enke efter Sir Richard Golding, en af Wellingtons bedste officerer, der blev dræbt af en fransk snigskytte i begyndelsen af 1812. Hans død var et stort tab. Han var vellidt og afholdt, og havde kun været gift lidt under et år. Hendes sorg måtte have været ubærligt stor. Noget som dog var prellet af på søsteren som vand på en gås.

Lord Benistone greb efter det første, det bedste samtaleemne, der kunne fænge gensidigt, hvorfor det blev køb og salg. – Så det her møbel, De er ude efter, Verne, hvor meget var det, De sagde, Hans Højhed var parat til at betale for det?

– Nej, papa! protesterede Annemarie, inden Verne nåede at svare. – Det tilhører mig, husker du nok? Og det er ikke til salg. Ikke for nogen pris. Hvis hans Højhed vil have to, kan han få fremstillet en kopi af det, han allerede har. Og hvis det passer, at han er i bekneb for penge, burde han jo slet ikke byde på så dyrt et møbel, vel?

Hendes far blinkede skyldigt og gjorde en håndbevægelse med sin dessertske. – Der ser De, Verne. Hvis De virkelig gerne vil have fat i det bord, skal De først have fingrene i Annemarie, ser det ud til.

Den akavede og pinlige stilhed, der opstod, varede tilsyneladende en evighed. – Det var naturligvis min spøg, sagde hendes far til sidst. – Møblet bliver kørt til Brighton sammen med Annemarie i morgen tidlig. Hans Højhed bliver nødt til at finde noget andet, ikke sandt?

Mrs. Cardew følte sig også kaldet til at bidrage, men heller ikke hendes forslag havde helt den ønskede effekt.

– Lady Goldings andet hjem er i Brighton, forstår De, forklarede hun Verne, der havde forstået så meget. Han havde faktisk siddet længe og undret sig over, hvorfor han aldrig havde mødt hende der. – Hun bryder sig ikke om forsamlingerne i London.

– Jeg tror ikke, du behøver at forklare min gøren og laden, kære Cecily. – Jeg er sikker på, at lord Verne har vigtigere ting at tænke på, end hvor jeg vælger at tilbringe min tid. Kunne vi derfor droppe emnet og tale om noget andet?

Hendes fars forståelse af, hvad det ville sige at droppe emnet, var på ingen måde lig hendes. – Hør, Annemarie. Har jeg ikke så sent som i dag sagt til dig, hvad jeg mener om, at du rejser hele den lange vej alene? Hvad med, at vi spørger lord Verne, om han ikke vil følge dig, bare for at holde øje med, at alt forløber, som det skal?

– Nej, papa! Absolut ikke! Jeg foretrækker mit eget selskab, tak.

Lord Benistone sukkede og viftede igen med skeen, som var det et hvidt flag som tegn på overgivelse, inden han lod den dykke ned i sine bagte æbler med tyk fløde.

– Nej, selvfølgelig ikke. Hvad tænker jeg på? Verne har naturligvis travlt med at tjene prinsregenten fra morgen til aften. Det må være en travl tid for dig, unge mand. Skeen forsvandt denne gang ind i munden, og samtalen blev hurtigt drejet over på de forestående festligheder og de mange europæiske kongelige, der kom til London i den anledning. Det var en enorm opgave at indkvartere dem alle, også fordi der skulle tages hensyn til dem, der forestillede sig noget andet, end at skulle trækkes med prinsregentens uendeligt lange og yderst kedsommelige måltider.

Det faldt på ingen måde Verne svært at kaste små lunser royal sladder, som kunne fascinere damerne. Desværre kom der ingen reaktion fra den kvinde, der interesserede ham allermest. Han vidste, at hun lyttede opmærksomt og gjorde sig sine egne tanker om det, han sagde. De ville naturligvis gå ud på, at han kun indyndede sig hos hendes papa for at få fat i det eftertragtede møbel via ham. Derfor sad hun nu og lagde planer for, hvordan hun kunne slippe af med ham. Hun stolede tydeligvis ikke det mindste på mænd, men havde kun foragt til overs for dem. Hendes førsteprioritet måtte være at styrke den mur, hun havde bygget op omkring sit hjerte, der havde lidt først at miste på grund af et dødsfald og dernæst ved at blive forladt.

Han kunne forsøge at få hende til at åbne sig stille og roligt, men så meget tid havde han ikke til sin rådighed. Alternativet var at ryste hende, provokere hende til at gøre noget overilet, og ved at minde hende om, at hun var en højst attråværdig kvinde.

Det var ikke noget svært valg.

*

Da måltidet var overstået undskyldte mrs. Cardew og Marguerite sig, og han benyttede lejligheden til at gøre det samme. Han blev hængende lidt i den øde hall, for at få lejlighed til at tale alene med Annemarie, der forskrækket havde set til, at hendes papa trak sig tilbage. Hans ligefremme spørgsmål var tænkt til at overrumple hende, men det virkede ikke efter hensigten. – De er stadig irriteret på mig, my lady? Fordi jeg satte mig ved Deres bord med kravestøvler? Og fordi jeg gør min pligt over for prinsregenten?

– Jeg vil hævde, De har lagt et rimeligt antal kræfter i at gøre deres pligt. Hvad Hans Højhed siger til, at De vender tomhændet tilbage, nægter jeg at spekulere i. Det er Deres problem, ikke mit. Og hvad støvlerne angår … Hun så ned på det pletfrie læder. – Jeg bør vel blot være taknemmelig for, at de ikke er sølet til med mudder.

– Deres papa forsikrede mig om, at jeg var undskyldt,

– Min papa ville finde en undskyldning, om så ræven tog vores bedste høne. Han går blindt ud fra, at hans måde at gøre tingene på er acceptabel for os andre. Han har aldrig haft behov for at retfærdiggøre noget, han gør, og det kan være ganske kært, bare ikke i alle tilfælde.

– I så fald skal jeg bede Dem modtage min undskyldning. Jeg kunne med lethed være gået hjem for at skifte. Mit hjem ligger på Bedford Square, blot fem minutters gang herfra.

– Så tæt på? Det var jeg ikke klar over.

– Og hvis De havde været klar over det, havde De insisteret? Tja, hvis jeg havde vidst, at De kun boede fem minutters gang fra min bopæl, var jeg kommet på visit for flere måneder siden.

– Under hvilket påskud? At skulle finde noget andet, Hans Højhed ikke kan leve foruden?

– Nej. For dette.

Han trådte hen til hende med så stor en hast, at hun ikke nåede at reagere. Han greb hendes ene arm, mens den anden tog om hendes nakke og kyssede hende på en måde, der langt overskred etiketten for, hvad der kunne kaldes et høfligt farvelkys. Hun var alt for forbløffet til at kunne protestere, inden hendes læber gav efter under ham. Da hendes hånd nåede op til hans skulder for at skubbe ham væk, var det for sent. Han havde timet det perfekt. Han havde forberedt sig på, at hun ville give ham en syngende lussing, men slaget kom aldrig. Hun blinkede, og da øjenlågene gled op igen, var der uendelig meget vrede i hendes blik. Hånden slog hun for sin mund, drejede om på hælen og styrtede hen mod trappen, hvorved hun næsten stødte ind i butleren, der kom med hans hat og handsker, så han kunne lukke ham ud.

Andet kapitel

Lord Verne havde ikke overdrevet, da han havde fortalt Annemarie, at hans hjem på Bedford Square kun lå fem minutters gåtur derfra. Han klarede den på tre et halvt. Han sprang to trin ad gangen op ad trappen og nåede at kaste frakke, knæbukser og vest fra sig på sengen, inden hans kammertjener Samson nåede frem for at assistere ham.

*

Efter 11 år i lord Vernes tjeneste overraskede det ham ikke, at herren tilsyneladende havde tænkt sig at klæde om og gå ud igen. Det var mere reglen end undtagelsen, at planer blev ændret, hvis der overhovedet var lagt nogen, og at man skulle gætte sig til, hvad der blev forventet, for instruktioner og samtale var ikke noget, der var meget af.

*

Lord Verne kendte udmærket lady Sindy Sindlehams hus i Mayfair. Denne aften var det som forvandlet for at kunne modtage de kongelige gæster og andre, der have grund til at glæde sig over, at general Bonaparte endelig var taget til fange. Under udvekslingen af almindeligheder med værtinden havde Verne et øre ud over den generelle summen af forskellige europæiske sprog. Han nikkede og bukkede for de udenlandske notabiliteter, mens hans blik spejdede efter hans arbejdsgiver, prinsen af Wales. Han havde regeret landet de seneste tre år på grund af faderens alvorlige sygdom. Verne slentrede hen for at tale med ham, opmærksom på ikke at tiltrække sig opmærksomhed. Nogle få ord blev udvekslet og Verne indkasserede et smil, et nik og et venligt royalt klap på skulderen, inden han bevægede sig væk igen, denne gang for at finde ud af hvor mrs. Cecily Cardew mon befandt sig. Han ventede, til unge Marguerite Benistone blev kapret af en uniformeret prøjsisk officer, før han med største tilfældighed fik lagt vejen forbi ladyen og bukkede upåklageligt og tog hendes juvelbesatte hånd i sin. – Mrs. Cardew, hvilken udsøgt fornøjelse.

Naturligvis var hun overrasket. Hun formåede dog hurtigt at skjule den bag et hurtigt anerkendende blik hen over hans formelle påklædning. Et valg, lady Golding ville have foretrukket at se tidligere.

– Lord Verne, hun var her lige før. Se! Der er hun. Lige derovre. Hun viftede med en fjerklædt vifte i retning af Marguerite, mens Verne betragtede mrs. Cardews diamantklædte øreringe, der næsten nåede ned til skuldrene.

– Fortryllende, gentog han. – Må jeg ikke hente Dem et glas punch?

Hun gennemskuede med det samme, at det ikke var tilfældigt, han var kommet hen til hende.

– Det er vist en farefuld færd at begive sig ud på med alle de strittende albuer. Jeg går ud fra, De kender de fleste, der er til stede i aften, my lord?

Hendes sølvgrå kjole duvede let, da han førte dem hen til en alkove med bænk og to tunge gardiner med kvaster så store som skorstensrør, der hang fra snore så tykke som trosserne på et skib. De satte sig, og hun nikkede til ham, som kendte hun grunden til, at han havde opsøgt hende kort efter, han havde udvekslet et par ord med prinsregenten. Han var en allieret i hendes mål om at få bragt glæden og lyset tilbage i Annemaries liv. Mrs. Cardew overså intet, der foregik omkring hende. Selv nu blev hver eneste af Marguerites bevægelser overvåget nøje.

– De fleste, ja, men ikke alle. Sindy er god til den slags her, er hun ikke?

– Hun har i hvert fald haft rigelig lejlighed til at øve sig. Mrs. Cardew krympede sig lidt, da det gik op for hende, hvordan det, hun havde sagt, kunne opfattes. – Åh, jeg mener det ikke sådan. Sindy og jeg er gamle venner. Hendes barnebarn er på alder med Marguerite. De går gerne sammen. Det var derfor, hun så gerne ville med i aften.

– Ellers skulle hun være taget med sin søster til Brighton?

– Åh, nej det tvivler jeg stærkt på, my lord. Der sker alt for meget i London lige nu. Marguerite ville aldrig ønske at gå glip af alt det, blot for at holde Annemarie med selskab. Det er jo helt forståeligt. Hun debuterede jo først sidste år, og meningen med at gøre det, er jo at skabe kontakter. Det nytter ikke at gemme sig …

– I Brighton? supplerede Verne.

Cecilys suk var knap hørbart gennem musikken. – De var her ikke, da det hele skete, konstaterede hun. – Ellers ville De have vidst besked. De fleste har slået sig til tåls med det, det er trods alt mere end et år siden, men Annemarie mener stadig, det har ødelagt hende, forstår De. I hendes selvforståelse sker det stadig.

Verne besluttede at tage tyren ved hornene, da tid var det, han havde mindst af. – Der er ingen andre, jeg ville vove at spørge, end Dem, ma’am. Jeg er klar over, at det næppe er rette tid eller sted at diskutere en sådan sag, men …

– Men det er trods alt bedst at få ubehagelige nyheder direkte fra kilden end at høre sammenstykninger af, hvad andre mener at vide, mener De ikke også det? I så fald ved De, hvad De går ind til, når De … ja, jeg var nær ved at sige påbegynder Deres manøvrer, men det lyder så militaristisk. Der er ingen tvivl om, at Annemarie ikke levede op til sine pligter som værtinde her til aften, men det betyder ikke, hun ikke var påvirket af Deres tilstedeværelse. Jeg har aldrig før set hende tage den forkerte kniv til smørret.

– Skarpsindigt opfattet, men næppe noget bevis, mrs. Cardew?

– Det ved jeg. Men man kunne også se det i øjnene, ikke sandt? Såvel Deres som hendes.

– Mm, medgav han. – Må jeg spørge, hvad det så var, der skete?

– Naturligvis. De har nok allerede hørt, at lady Benistone engang var en meget smuk og succesrig kurtisane. Længe før Deres tid, unge mand.

Med sine 32 år forstod Verne nok at genkende en ældre kvindes smiger, når han hørte den. – Jeg har hørt noget i den retning, ja.

– Hun var 22 år yngre end sin mand. Åh, nu siger jeg var, det er hun naturligvis stadigvæk. Vi ved ikke, hvor hun opholder sig. Selv Deres arbejdsgiver har forsøgt at efterstræbe hende, før han blev regent. Lord Benistone forsørgede hende med stil, indtil hun endelig sagde ja til at gifte sig med ham. Problemet var bare … hun sænkede stemmen og så sig omkring, inden hun fortsatte, – at, ja … De har jo set, hvordan tingenes tilstand er. Sådan et hus kan man ikke byde en smuk kvinde og deres tre døtre. Hun var en førsteklasses kurtisane, så De må kunne forstå, hvordan hun havde det. Min fætters samlermani … den er der ingen, der kan ændre på. Og penge har han rigeligt af. Han har altid kunnet købe alt, han har ønsket sig.

– Selv sin hustru.

– Selv Esme Gerard, ja. Og hun elskede ham. Men kun for en tid. Han har kastet al sin opmærksomhed på sin elskede samling, og så forstår han ikke, hvordan det er gået til, at han har mistet sit livs kærlighed. Alle andre kan se det, bare ikke ham selv. Men jeg tror efterhånden, det dæmrer for ham. Han er en dejlig mand. Det er bare hans prioritering, den er gal med.

– Det er desværre ikke usædvanligt, ma’am.

– Det er det ikke, nej. Og Annemarie … hun havde kun været enke i et år, da det skete. Hun havde kun lige overstået sin sørgeperiode, da en veltalende ung laps kom forbi og lovede at lægge verden for hendes fødder.

– Sir Lionel Mytchett.

– Ja, ham. Hvis bare hendes papa havde gjort sig den ulejlighed at undersøge hans baggrund, så havde han kunnet stoppe det i tide. – Den sjover! Sådan at udnytte hendes følelser. Mrs. Cardew sænkede igen stemmen, denne gang i vrede. – I tre måneder gjorde han kur til hende og fik hende i den tro, at han snart ville fri til hende.

– Så hun var forelsket i ham?

De nydelige krøller dansede, da hun rystede på hovedet, men svaret havde ikke samme sikkerhed. – Hvem ved? Jeg tror, det var alt for tidligt efter Richard. Jeg tror, det nærmere var ideen om at være en gift kvinde, hun var forelsket i, frem for Mytchett. Jeg ville naturligvis have lagt hus til brylluppet, ligesom jeg gjorde det til miss Marguerites debutbal. Der var ingen af os, der bemærkede, at Mytchett var aldeles betaget af lady Benistone, og jeg tror, at han måske havde set noget i moren, han kunne få uden at være nødt til at gifte sig med datteren, hvis De forstår.

Verne nikkede. Det lignede Mytchett at udnytte en sådan situation. Sikke en skam at lord Benistone ikke har passet ordentligt på sin familie.

– Annemarie var en 23-årig enke, og Esme var lige så ivrig som sin datter efter at slippe væk fra Montague Street og leve et mere normalt liv. Det var bare så meget nemmere for ham at tage Esme end Annemarie. De forsvandt under miss Marguerites bal. Han vidste præcis, hvad han foretog sig, men jeg kan godt være en del i tvivl om, hvorvidt Esme havde tænkt det igennem. Hun er meget impulsiv af natur. Ligesom Annemarie var, inden det her skete.

– Et dobbelt tab, konstaterede Verne og betragtede Marguerite, der havde travlt med at smile til sin partner.

– Et tredobbelt tab, my lord. Ægtemand, beundrer og mor. Hun blev bitter og indelukket. Nægter at lade sine venner komme hende nær og at socialisere på nogen måde. Afvisning er virkelig en nederdrægtig oplevelse. Den kan forandre ganske vidunderlige mennesker til hævngerrige sjæle.

– Det er tydeligt, hun ikke ønsker at have noget at gøre med mænd overhovedet.

– Ja, det er jeg bange for. Hvis man er en mand, der gerne vil gøre indtryk på Annemarie, kræver det stor tålmodighed. Måske my lord tillader, at jeg giver et par råd med i den henseende.

– Det vil jeg sætte stor pris på, mrs. Cardew.

– Begynd med at finde moderen, hviskede hun næsten uhørligt. – Jeg tvivler stærkt på, at hun er blevet hos den slyngel, om end jeg har svært ved at forestille mig, hvordan hun skulle klare sig uden en forsørger. Det er kvinder som Esme ikke ret gode til, ser De. Og hendes familie har det elendigt uden hende. Dem alle sammen.

Igen blev Vernes opmærksomhed draget mod Marguerite, der strålede og rakte armene frem mod sin partner. – Så De tror ikke, at lady Benistone ville vende tilbage, medmindre hun bliver inviteret?

Cecily sendte ham et overbærende blik, som var det kun en mand, der kunne stille sådan et spørgsmål. – Stolthed, my lord. Endnu en forfærdelig ting. Den forhindrer folk i at gøre det, de bør, og får dem i stedet til at gøre ting, de ikke bør. Ah, konstaterede hun. – Så er dansen vist færdig. Vil De bede om Marguerites næste, my lord? Det vil betyde meget for os.

Verne rejste sig lydigt og resolut. Han vidste godt, han skulle betale for det, han lige havde fået. – Med fornøjelse, ma’am.

– Og De er altid velkommen på Park Lane, my lord.

– De er yderst venlig, mrs. Cardew. Jeg kommer til at tage Dem på ordet.

*

To timer senere var han tilbage på Bedford Square med hovedet fuld af oplysninger. Han sagde derfor ikke meget til Samson, udover at han ville tage til Brighton den næste morgen.

– Udmærket, my lord. Til pavillonen, formoder jeg?

Han fik kun en brummen til svar.

– Vil det være med den tohjulede eller faetonen, my lord?

– Så hold dog op med at stille så mange dårlige spørgsmål, mand. Det er midt om natten. Det beslutter jeg i morgen.

– Naturligvis, my lord. Det er bare … ser De, én kuffert passer bedst til faetonen, og …

– Lav mig et bad. Jeg har brug for at tænke.

– Så det var et glimrende bal, formoder jeg?

Den stønnen, der fulgte, fortalte Samson, at han var gået for langt og hellere måtte få arrangeret det bad i en djævelsk fart.

*

Godt opløst i det varme vand betragtede Verne sæbeboblerne danse på overfladen i lyset fra stagen. Han forsøgte at stykke dagens begivenheder sammen frem til dansen med miss Marguerite Benistone. Noget han normalt ville have vurderet til for høj en pris. Men han havde virkelig fået god hjælp af hendes anstandsdame. Historien om lady Benistone passede ind i det, han havde hørt, men at have fået blåstempling og hjælp af Cecily Cardew havde givet ham en fordel, han fik brug for, når nu han skulle efterstræbe den hævnens engel, han havde stjålet et kys fra tidligere på aftenen.

*

Cecily ville sikkert ikke blive overrasket, hvis hun vidste, jeg allerede har forladt den slyngel, tænkte Esme. Før ballet havde de diskuteret de oplysninger, de havde fået om hans karakter og motiver. Esme havde dog ikke indviet Cecily i den plan, hun havde udtænkt for at afværge en katastrofe. Det troede hun i det mindste, hun kunne. Havde Cecily kendt grunden til, at Esme var flygtet, ville hun have stoppet hende.

Cecily anså uden tvivl Esme for at være en kvinde, der godt kunne tage vare på sig selv takket være sin store erfaring med mænd. En erfaring, der opvejede hendes manglende økonomiske forståelse. Alle havde måbet, da såvel hun som den inkarnerede ungkarl lord Benistone tabte deres hjerter til hinanden.

Sidste sommer havde Esme Benistone udtænkt en plan, der skulle lokke Sir Lionel Mytchett væk fra hendes datter. Det grådige, unge fjols var ikke svær at overbevise om, at en ældre kvinde med mange penge var faldet for ham. Esme havde været overbevist om, at hun kunne holde ham hen en uges tid, mens hun fik arrangeret med sin bank at få udbetalt de penge, hun havde tjent inden sit ægteskab, og som hendes gavmilde mand aldrig havde brugt af. Der var løbet en betragtelig sum renter på i løbet af årene. Alligevel havde hun efter tredje forsøg på forhandling fået nej til at få udbetalt sine penge uden hendes mands skriftlige tilladelse. En alvorlig brist i hendes plan, hvilket havde gjort Sir Lionel rasende.

– Hvad fanden mener du med, at du ikke kunne få pengene, havde han snerret. – Det er jo dine penge, ikke? Det var det, du fortalte mig.

Lady Benistone sukkede. Det ville ikke blive let. De havde været sammen i mindre end en uge, og hun havde måttet bruge alt, hvad hun kendte af tricks for at holde hans interesse fanget uden rent faktisk at give ham, hvad han regnede med at kunne få uden problemer.

– Vil du venligst sænke stemmen, havde hun sagt iskoldt, mens hun tog hat og skindkåbe af. Hvad bildte knøsen sig ind at snerre sådan af hende?

– Ja, jeg sagde, vi kunne bruge mine midler. Men jeg tog fejl. Det kan vi ikke. Det var mr. Treen fra banken meget klar omkring. Han kan ikke udbetale pengene til mig uden lord Benistones skriftlige tilladelse. Vi bliver nødt til at klare os uden. Allerede mens hun sagde ordene, vidste hun, hvor utænkeligt det var. Det havde været hendes plan at bestikke ham for derefter at vende tilbage til sin familie med en eller anden troværdig forklaring på sit fravær. Det her var aldrig sket, hvis blot Elmer havde lyttet til hendes bekymringer! I så fald ville han have smidt bedrageren på porten, så Annemarie kunne begynde at skabe sig et nyt liv med en, der var hende værdig.

– Klare os? havde han råbt. – Og hvordan har Hendes nåde så tænkt sig, at vi skulle det? Jeg regnede jo med dig, og nu siger du … for helvede da også, kvindemenneske!

– Sådan skal du ikke tale til mig, Sir Lionel, det tolerer jeg ikke. Du skulle bare vide, hvor tåbelig du ser ud, når du skaber dig som et barn. Nu har jeg fundet mig i at opholde mig på det her usle sted i næsten en uge, og jeg tror faktisk ikke, jeg kan udholde det længere. Og du havde slet ikke været interesseret, hvis du vidste, jeg ikke kunne få udbetalt mine penge, vel? Så havde du fortsat jagten på min datter. Du har solgt mine smykker og valgt at spille pengene op. Vi kunne ellers have været i sikkerhed i Frankrig nu. Så ærligt talt, dit held svinder lidt for hurtigt til min smag.

Det var ikke svært at forstå, hvorfor Annemarie var faldet for ham. Han så fantastisk ud, hans manerer var upåklagelige, han var charmerende og klædte sig til punkt og prikke. Og så talte han gerne om sine gode forbindelser og besiddelser. Og desværre havde hendes mand været for optaget af andre ting til at få undersøgt manden til bunds.

Men i et skænderi var Sir Lionel desværre alt andet end charmerende. Da Esme forstod, præcis hvor langt han var parat til at gå, var det for sent. Hun havde ikke set det komme, og hun havde ikke været klar over, hvilken fare hun havde udsat sig selv for. Hun var jo lady Benistone. En aristokrat. En dame, man udviste respekt.

Mange gange siden havde hun forsøgt at glemme det, der var sket den næste halve time, men uden held. Han havde lagt en hånd for hendes mund, så hun ikke kunne skrige. Selvom frygten gav hende ekstra kræfter, kunne hun ikke slippe fri af ham. Hun var blevet tvunget ned i så hjælpeløs og smertefuld en stilling, at hun kastede op af smerte og afsky, da han slap hende.

Inden han gik, hånede han hende med ord, der var tiltænkt at gøre lige så ondt som hans overgreb. Han forsikrede hende om, at hun nok skulle komme til at betale den fulde pris for at have afsløret ham. Hvis ikke med penge, så med skam.

Der gik en stund, inden hun var i stand til at komme på benene. Hun måtte vaske sig … At komme ovenpå var umuligt, for hun måtte også væk hurtigst muligt. Hvad nu, hvis han kom tilbage? Lammet af smerte kom hun ganske langsomt ud på gaden og fik standset en hyrevogn.

– Manchester Square, fik hun råbt op til kusken.

– Er der sket Dem noget, ma’am? Eller har De hovedpine?

– Ja, hviskede hun. – Så kør gerne forsigtigt.

– Jep, ma’am. Stol trygt på mig. Kravl De bare ind.

Det var næsten en uoverskueligt stor opgave at komme op ad trinnene, men den venlige mand ventede roligt, til hun havde fået sat sig. Og da de nåede frem til Manchester Square, steg han selv ned og hjalp hende ud. Da besvimede Esme i hans arme, et optrin der tiltrak sig opmærksomhed fra en nydeligt klædt kammerpige, der var på vej hen mod kældertrappen i et af nabopalæerne. – Jamen det er jo lady Benistone, er det ikke?

– Det ve’ jeg ik’, miss. Hun bad bare om at blive kørt hertil. Men er det ikke markisen af Hertfords hjem?

– Det er det, sagde den unge dame. – Vil De være så venlig at bære hendes nåde indenfor?

*

Det kys betød ingenting. Den sætning havde Annemarie sagt til sig selv igen og igen. Det var bare en irriteret reaktion fra en mand, der ikke havde fået sin vilje. Og al den snak om, at han fik, hvad han satte sig for at få, det … det var bare soldatersnak. Alt for mange år i hæren og al for lidt kvindelig modstand. Det var problemet med hans slags. Det var ikke noget at hidse sig op over.

Hun smed sine slippers ned i en af læderkufferterne, men Evie sukkede og tog dem op igen med stor tålmodighed.

– Dem skal De jo have på, m’lady. De skal ikke pakkes ned. Hvorfor lader De ikke bare mig gøre det? Skal jeg komme med noget dejligt varmt at drikke til Dem?

Annemarie så fortabt på stablerne af linned, silkestoffer, sko, kjoler og chemiser. Hun var ganske enkelt for indigneret over hans opførsel til at kunne koncentrere sig. – Ja, sagde hun, – det er ved at blive sent, og jeg er vist ikke den store hjælp, vel? Hun lod sig dumpe ned på chaiselongen og lod tankerne drive til hans nej, for dette, og kunne næsten mærke, hvordan hans krævende fingre tog fat om nakke og arm. Han havde virkelig taget fusen på hende. Hun nåede ikke at reagere. Hun nåede ikke at flygte. Hvilket jeg burde have gjort. Ord som ’tølper’ og ’lømmel’ blegnede ved genkaldelsen af hans kys. Og igen tog hun sig i at lave sammenligninger som en anden grøn skolepige, der henført trykkede en pude mod sit bryst.

*

Det ville være en usandhed at hævde, at Annemarie ikke skænkede episoden en eneste tanke under den seks timer lange køretur til Brighton. Et par enkelte stop undervejs for at skifte heste og få lidt at spise var det eneste begivenhedsrige, der skete mellem Londons travle gader og mågernes hæse skrig over Brighton. Hendes papa havde ikke behøvet at være bekymret.

Alligevel havde hun ikke kunnet lade være med at spejde bagud. Det ville ikke have overrasket hende, hvis hendes papa alligevel havde arrangeret en eskorte, selvom hun havde frabedt sig det. Med hjertet i halsen holdt hun øje med alle, der i statur mindede bare lidt om lord Verne, men gudskelov havde hun ikke behøvet bekymre sig.

Hun blev straks i godt humør, da hendes kønne hus kom til syne. Det var mindst lige så opløftende et syn som det gråblå hav og den friske brise. Huset havde hendes papa købt til hende og Richard, så de havde et sted på landet at trække sig tilbage til.