SHIRLEY JUMP

Med kærligheden

i hælene

Oversat af Rikke Mai Pohl

MINISERIE: MOR FOR EVIGT

Følg Missy, Marnie, Lucy og Meg i vores hjertevarme miniserie Mor for evigt. Dette er anden del.

Kære læser

Mors dag har været en svær dag at fejre for mig, siden jeg mistede min mor. De første par år havde jeg slet ikke lyst til at fejre den, fordi det gjorde for ondt at tænke på, at jeg ikke havde en mor, jeg kunne ringe til, tale med og besøge. Jeg ignorerede simpelthen dagen og opførte mig som på enhver anden søndag. Men de sidste to år har jeg ændret holdning til dagen. Jeg er begyndt at betragte mors dag som en god lejlighed til at fejre ikke bare mine børn, men alt det, der gør os glade og giver vores liv mening. Det eneste, jeg ønsker mig til mors dag, er en tur i havecenteret, så jeg kan udvælge mine forårsblomster og tilbringe dagen i haven med at luge, beskære og give forsømte bede en kærlig hånd. Bagefter kan jeg nyde synet af de blomstrende planter dag efter dag som en dejlig påmindelse om mors dag i flere måneder efter. For mig føles det, som om min egen mor er kommet på et langt besøg, når jeg går ud i haven og ser balsaminer og stedmoderblomster vifte i brisen. Og fordi mine børn har hjulpet mig med at plante dem og passe dem, giver det mig også nogle dejlige øjeblikke sammen med dem hver især. Jeg håber, at I vil nyde denne mor-datter-historie og det særlige bånd, som Marnie har til sin mor. Og så vil jeg ønske dig, kære læser, en vidunderlig mors dag. Jeg håber, at du vil få mulighed for at nyde moder Naturs smukke gaver hver eneste dag.

Shirley

Til mor. Jeg savner dig hver eneste dag.

FØRSTE KAPITEL

Marnie Franklin forlod årets bryllup nummer 30 med smertende fødder, blomsterblade i håret og et tilfreds smil på læben. Hun havde gjort det. Igen.

Bag den store glasdør på Boston Plaza Hotel stod de nygifte, mr. og mrs. Andrew Corliss, og vinkede: – Tak, Marnie, uden dig stod vi ikke her i dag, råbte de. Den nørdede, men søde Andrew med de heftige neonfarvede slips, var en af hendes største succeshistorier. Nu var internetmillionæren nemlig lige blevet gift med en energisk, varm kvinde, der elskede ham for hans skarpe hjerne … og deres fælles forkærlighed for svære sodukoer.

– Det var så lidt. Marnie smilede. Så gik hun hen til en af de ventende taxier foran hotellet. Udmattelsen begyndte at melde sig til trods for de to kopper kaffe, hun havde drukket. Den travle Bostontrafik strømmede forbi, og hun kunne høre lyden af våde dæk mod asfalt og tudende horn. Det var en del af storbyens puls, og hun elskede Boston, men der var dage, hvor hun virkelig ville ønske, hun boede et mere stille sted. Som for eksempel på månen.

Hendes telefon ringede, netop som hun var på vej ind i taxien. Hun trykkede på lydløs og lod den gå på svarer. Det var problemet med hendes job. Man havde aldrig rigtig fri. Hun var blevet en af Bostons mest efterspurgte datingkonsulenter, og det var selvfølgelig dejligt. Men det betød også, at hun blev kimet ned af mennesker, der drømte om at finde den eneste ene.

Ironisk nok troede hun slet ikke på alt det der. Men hun kunne selvfølgelig ikke fortælle sine klienter, at hun faktisk aldrig havde været forelsket, og at hun selv havde opgivet at finde kærligheden. Så hun kastede sig energisk ud i arbejdet med et stort smil på læben og lovede sine klienter guld og grønne skove.

Det virkede også for hendes klienter. Det var jo som at læse det ene eventyr efter det andet. Men Marnie havde på fornemmelsen, at hun selv havde forpasset chancen. Hun var næsten 30 og havde endnu ikke mødt ham. Hun havde kun mødt forkerte mænd. Men i det mindste havde hun kontrol over situationen på arbejde. Og sådan skulle det være. Hun foretrak det forudsigelige og brød sig ikke om overraskelser. Telefonen vibrerede igen og afbrød hende i hendes tanker.

Taxien kørte ud på vejen, mens chaufføren rodede med GPS’en. Han måtte være ny. Marnie tog telefonen. – Hej, det er Marnie. Hvad kan jeg gøre for dig?

– Nu må du altså snart holde op med at arbejde, søde ven. Hvad med at finde en date til dig selv i stedet for.

Hendes mor. Hvis største hobby nogle gange syntes at være Marnies privatliv. Det var rimelig belastende, selvom det var kærligt ment. – Hej, mor. Hvad laver du oppe så sent en fredag aften?

– Bekymrer mig for min datter. Og om at hun nu igen er på arbejde en fredag aften.

GPS’en anbefalede et venstresving. Den distræte chauffør drejede så pludseligt, at Marnie var lige ved at vælte til siden. – Du burde selv tage på date, sagde Marnie syrligt til sin mor.

– Sludder, jeg er for gammel til den slags narrestreger, protesterede Helen. – I øvrigt er det jo ikke ret længe siden, far døde.

– Tre år, mor, mindede Marnie hende medfølende om. Hendes fars slagtilfælde var kommet bag på dem alle. Den ene dag var han der, leende og på vej ud ad døren i fuld fart, og næste dag var han kun en skygge af sig selv, og så … så var han væk. – Du må gerne leve videre nu.

– Hvad skal du på søndag? spurgte hendes mor uden at kommentere. Det var bare så typisk. Begge hendes forældre havde altid haft tendens til at undgå alle de svære snakke. I deres øjne var verden fuld af solskin, uanset hvor mange skyer der var på himlen.

Og på en måde var det jo også godt nok. Marnie ville gerne passe på sin mor. Hun havde oplevet bekymringer og sorger nok.

– Det kunne være hyggeligt, hvis alle I piger kunne komme til brunch efter kirke, foreslog hendes mor. – Jeg kunne lave den kaffekage, du er så glad for, og …

Hendes mor fablede videre om menuen, og Marnie mumlede ja, mens hun i tankerne gennemgik sin kalender. Hun havde tre aftaler med nye klienter i morgen formiddag og en speeddate-event lørdag aften.

– Hører du overhovedet, hvad jeg siger? brød hendes mor ind.

– Undskyld, mor. Forbindelsen var ikke så god længere. Eller også var det hendes hjerne, der kortsluttede.

Taxichaufføren fumlede stadig med GPS’en. Hun lænede sig utålmodigt frem. – Bare drej til venstre herhenne, sagde hun til ham. – Mod Boylston. Og så til højre på Harvard Street.

Taxichaufføren nikkede.

Og kørte ligeud.

– Hey, jeg sagde venstre. Fandens også. Fattede manden da slet ingenting? Marnie opgav og lænede sig tilbage i sædet. Det havde været en lang dag, og hendes fødder skreg i protest ved tanken om at skulle gå op på tredje sal. Hun elskede sin lejlighed og det hyggelige Coolidge Corner-kvarter. Men der var dage, hvor hun ikke kunne overskue at bo på tredje sal til trods for den smukke udsigt over parken. Lige nu ville hun give hvad som helst for en elevator.

– Jeg sagde, at du skal tage kjole på, gentog hendes mor – For jeg har også tænkt mig at invitere Stella Hargroves barnebarn. Han er single, og …

– Åh, mor, det er da meget hyggeligere, hvis det bare er os piger, der kommer. Hvis der kommer en eller anden fremmed fyr, bliver det noget helt andet. Marnie gned sig i tindingen. Hun var ved at få hovedpine. Det var også, fordi hun havde så svært ved at sige fra. Marnie var den mellemste søster, fredsmægleren. Og med den rolle kunne man nemt få brug for en Kodymagnyl i ny og næ. – Hvis jeg ville på date, har jeg faktisk en hel liste over flotte mænd, jeg kunne matche mig selv med.

– Men det gør du jo ikke. Du arbejder og arbejder, og … ja, jeg er jo bare bekymret for dig, skat.

Lige siden deres far døde, havde Helen helliget sig sine døtre. De var hendes topprioritet. Og hendes eneste prioritet. Selvom Marnie og hendes søstre ihærdigt forsøgte at få hende til at foretage sig et eller andet, veg hun konsekvent udenom og begyndte at tale om dem i stedet. Men hun trængte virkelig til at få sig et liv. Noget andet at fokusere på. Som for eksempel en …

Mand.

Marnie slog sig for panden. Hvorfor i alverden var det slet ikke faldet hende ind, at hun jo bare selv kunne finde den perfekte mand til sin mor. Marnie havde fundet begge sine søstres mænd. Den ældste, Kat, var blevet gift for to år siden, og Erica var i et fast forhold, også med en som Marnie havde fundet til hende. Men hun havde aldrig fået den tanke, at hun kunne gøre det samme for sin mor. I morgen ville hun tjekke sit kartotek og se, om der ikke skulle være et par velegnede ældre mænd. Der ville sætte pris på en kvinde, der blandede sig i alt.

– Jeg skal nok komme på søndag, mor, det lover jeg, sagde Marnie.

– Måske kan vi invitere Stellas barnebarn næste gang.

Hendes mor sukkede. – Okay. Men jeg kunne også give ham dit nummer …

– Jeg har masser af mænd, jeg kan ringe til. Marnie skulle lige til at sige noget mere, da taxichaufføren bandede, trådte hårdt på bremsen …

Og kørte op i bilen foran. Marnie fløj fremad, men blev stoppet af sikkerhedsselen, der skar sig ind i hendes bryst og mave. Hun stønnede af smerte, mens taxichaufføren bandede højlydt.

– Hvad var det for en lyd? spurgte Helen. – Kørte I ind i noget?

– Det er ikke noget, mor. Men jeg bliver nødt til at løbe nu, sagde Marnie og tog et par dybe indåndinger. Det hjalp. – Vi ses i morgen. Hun lagde på og steg ud af taxien. Kølerhjelmen var krøllet sammen, og en sky af damp steg op fra motoren. Taxichaufføren steg også ud. Han bandede på et fremmed sprog og tog sig frustreret til hovedet.

Bagenden på den lave, sølvgrå sportsvogn foran dem sad fast i taxiens forende. En høj, mørkhåret, vred mand steg ud af bilen. Han begyndte at skælde taxichaufføren ud, men han slog bare ud med hænderne og kunne pludselig ikke et ord engelsk.

Marnie tog sin taske og gik hen til manden. En af de der flotte slipsetyper, tænkte hun, da hun så det mørke, nålestribede jakkesæt, det løsnede slips og den hvide skjorte. Hans kæber var dækket af et tyndt lag mørke skægstubbe, der sammen med de meget blå øjne gav ham en virkelig sexet udstråling. Som datingkonsulent genkendte hun ham straks som en af de der klassisk flotte mænd, der altid var stor efterspørgsel efter hos hendes klienter.

Hun var heller ikke selv helt upåvirket. Synet af ham fik hendes puls til at accelerere, og det var ellers noget, hun ikke havde oplevet længe.

Under alle omstændigheder var han en slipsemand, og det sidste, hun havde brug for, var en rig, konservativ kontrolfreak.

– Er alle okay? spurgte hun.

Chaufføren nikkede. Slipsemanden sendte ham et skulende blik og vendte sig over mod Marnie med et lidt venligere udtryk i øjnene. – Ja, jeg har det fint, sagde han. – Hvad med dig?

– Jeg er okay. Jeg blev bare forskrækket.

– Godt. Han holdt hendes blik fast et øjeblik og vendte sig så om mod taxichaufføren. – Så du ikke, at der var rødt? Har du trukket dit kørekort i en automat, eller hvad?

Chaufføren rystede på hovedet, som om han ikke forstod noget.

Slipsemanden bandede og rystede på hovedet. Han så på Marnie.

– Hvordan turde du overhovedet køre med den galning?

– Jeg fik jo ligesom ikke hans CV, inden jeg satte mig ind, påpegede hun. – Jeg kan godt forstå, at du er irriteret, men …

– Irriteret er ikke ordet. Den her dag var i forvejen et mareridt, og så det her oveni! Han sendte taxichaufføren et dræbende blik, men manden ignorerede ham, gik hen til sin bil og satte sig ind. – Hey, vent, hvad laver du?

– Jeg laver da ikke … Hun hørte lyden af hvinende dæk og opdagede, at det var taxichaufføren, han talte til. Han bakkede og forsvandt i en sky af damp.

I det fjerne kunne de høre sirener nærme sig. En eller anden måtte have tilkaldt politiet. Men ikke hurtigt nok.

Slipsemanden bandede fælt. – Fedt. Det var lige, hvad der manglede.

– Ej, hvor surt. Marnie løftede hånden for at hidkalde en taxi. – Held og lykke. Jeg håber, at det hele ordner sig.

– Hey, du kan da ikke bare gå. Du er jo mit vidne.

– Jeg er altså rigtig træt. Jeg vil bare gerne hjem.

Hun spejdede efter en ledig taxi. Men der var ingen i syne. Mand, hvor hun glædede sig til at få de sko af. – Du kan få mit telefonnummer. Så kan du bare ringe, hvis du får brug for en udtalelse. Hun fandt et visitkort i sin taske og rakte ham det.

Han ignorerede hendes fremstrakte hånd. – Du bliver nødt til at blive.

– Desværre, jeg skal altså hjem. Hun viftede endnu mere hektisk med hånden, men der kom ingen taxi. – Hvad sker der? Vi er i Boston. Hvorfor er der ingen taxier?

– Celtics-kampen er lige blevet færdig, forklarede manden. – De er alle sammen ovre ved the Garden.

– Åh, fedt. Hun lod armen falde og sukkede ved tanken om den lange gåtur hjem. Ikke sjovt i høje hæle. Og da slet ikke efter flere timers dans og stående samtale.

– Jeg har et forslag, sagde manden. – Hvis du venter, til jeg har aflagt forklaring, og du har vidnet, kører jeg dig hjem bagefter.

Hun tøvede. – Men jeg er altså virkelig udmattet.

– Det tager kun et øjeblik. Og så bliver du fri for nogen sinde at se mig igen. Han smilede skævt.

Han havde et dejligt, smittende smil. Hun så i den retning, hvor hendes lejlighed lå, og tænkte længselsfuldt på sin bløde seng. Skulle hun tage imod hans tilbud eller gå hjem? Bare tanken gjorde ondt. Åndssvage sko.

Hun så ned på den skadede bil. – Er du sikker på, at du overhovedet kan køre mig hjem i den der?

– Motoren fejler ikke noget. Den har bare fået et lille klap bagi.

Hun smilede. – Det kunne nu ellers godt mærkes. Hun så sig omkring. Stadig ingen taxi. – Okay, så venter jeg.

Det var heller ikke ligefrem nogen lidelse at vente, når man havde så god en udsigt. Manden burde jo have været fotomodel. For pokker, han var hot. Måske skulle hun bede om hans mail-adresse. Hun havde mindst 20 klienter, der kunne …

Du arbejder altid.

Marnie kunne høre sin mor for sig. Hold nu lidt fri indimellem. Du kan da også selv tage på date. Vær nu ikke så alvorlig.

Det, hendes mor ikke forstod, var, at det var hendes seriøse tilgang til tingene, der var baggrunden for den succes, hun oplevede. Hun havde selv set, hvordan det kunne gå, hvis man lod stå til og ikke havde en ordentlig forretningsplan. Hun havde ikke råd til at lade sig distrahere. Heller ikke af flotte slipsemænd.

Manden åbnede bildøren for hende. – Vil du ikke sidde? Det lyder, som om du har haft en hård dag. Det kender jeg alt til.

Hun satte sig taknemmeligt i lædersædet og tog sine sko af. Manden blev stående lænet op ad bilen ved siden af hende. Han var tydeligvis den selvsikre type. En af de der mænd, der hvilede i sig selv. En lækker kombination, ikke mindst sammen med jakkesættet. Hun begyndte langsomt at bløde op.

– Ja, jeg har også haft en hård dag. Hun rakte ham hånden. – Skal vi ikke prøve igen? Jeg hedder Marnie Franklin.

– Jack Knight.

Der var en klokke, der ringede et sted, da hun hørte hans navn, men hun nåede ikke at tænke nærmere over det, for da han tog hendes hånd, løb der en så liflig, elektrisk strøm op gennem hendes arm, at det gav et lille gib i hende. Meget mystisk. For hun udvekslede håndtryk med masser af mænd hver eneste uge. Og der var aldrig nogen af dem, der havde givet hende den der … zing-fornemmelse før. Måske var hun bare træt. Eller måske var hun stadig påvirket af uheldet. Hun slap hans hånd og børstede håret væk fra sit ansigt, bare for at gøre et eller andet.

Politiet kom. De to betjente lignede nogen, der hellere ville have rodbehandlet en tand end at skrive endnu en rapport om et trafikuheld i bulerens by, Boston. Da betjentene var kørt, sagde Jack: – Tak, fordi du blev. Nu fik vi det overstået på en gang. Det var rart.

– Det er jeg glad for at høre.

Jack bøjede sig ned og samlede hendes sko op fra fortovet og rakte hende dem. Et kort øjeblik hang de og dinglede i remmene fra hans pegefinger, og der var noget forførende ved synet af hendes højhælede sko i hans stærke hånd. – Værsgo, Askepot. Han blinkede flirtende til hende, og igen mærkede hun suget i maven.

– Det er ikke mig, der er er Askepot, sagde hun, mens hun tog sine sko på igen. – Jeg er nærmere en ikke sød stedmor, der forsøger at finde prinser til alle, både Askepot og stedsøstrene.

Han smilede drillende. – Enhver kvinde fortjener at være Askepot, om ikke andet så bare en enkelt gang i sit liv.

– Måske. Hvis hun altså tror på eventyr, talende mus og forvandlede græskar.

Hun hjalp masser af mennesker med at finde den rette, men selv troede hun ikke på eventyr. Og hun var heller ikke særlig risikovillig, hvad kærligheden angik. Dengang hun startede som datingkonsulent, var hun faktisk selv en romantisk sjæl, der troede på den eneste ene. Men nu …

Nu havde virkeligheden indhentet hende. Det eneste problem var, at hendes kynisme i et eller andet omfang påvirkede hendes arbejde. Hun var nødt til at få genoprettet sin tro på det, hun sad og sagde til sine klienter … troen på den ægte, varige kærlighed.

Jack lukkede hendes dør og satte sig ind i sin side. Bilen startede med en lavmælt spinnen. – Hvor skal vi hen?

Hun gav ham adressen, og han kørte ud på vejen.

Hun lænede sig tilbage i det bløde lædersæde, det føltes varmt og kærtegnende mod hendes hud. Det var alt for let at lulle sig ind i en Askepot-fantasi, når man sad i sådan en bil. Det var ikke en hvid hest, men det var nu alligevel et overdådigt transportmiddel. Og det hjalp ikke på sagen, at der sad en gudeskøn prins lige ved siden af og fodrede ens fantasi.

– Beklager, hvis jeg var lidt kort for hovedet før. Det var bare dråben, sagde han. – Det var i øvrigt utroligt, så mange detaljer du kunne huske om chaufføren.

Hun trak på skuldrene. – Det var noget, min far lærte mig. Hver gang, vi var et eller andet sted, opfordrede han mig til at lægge mærke til tjenerens navn eller taxichaufførens nummer. Han sagde, at man aldrig kunne vide, hvornår man fik brug for den slags oplysninger, og det er jo sandt nok. Detaljerne, min margerit, detaljerne. Du ved aldrig, hvornår du får brug dem. Han kaldte hende altid Margerit, fordi det var hendes yndlingsblomst. Kat hed Kitty og Erica var Sludrechatol. Marnie savnede stadig hans drillende bemærkninger og kloge ord. – Jeg var nok også ekstra opmærksom, fordi han kørte så usikkert. Jeg overvejede at tilbyde at køre selv.

Han lo. – Rart at høre, at jeg ikke er den eneste kontrolfreak.

– Mig? Jeg er ikke en kontrolfreak. Hun rynkede på næsen. Eller måske lidt. Men der var også altid lidt kaotisk hjemme hos os, så nogen måtte jo holde styr på tingene.

– Lad mig gætte. Du er den ældste? Eller enebarn?

– Mellemste barn, men kun ni måneder yngre end min storesøster.

– Åh, så du er ikke kun den ansvarlige, men også mægleren? Han smilede medfølende.

Han ramte i den grad hovedet på sømmet. – Sidder du og læser psykologibøger om personlighed i din fritid?

– Nej, jeg er bare i en branche, hvor menneskekendskab er vigtigt. Man skal kunne aflæse andre hurtigt og effektivt.

– Det samme her. Selvom man ikke altid bryder sig om, hvad man ser.

– Sandt nok. Jack kastede et kort blik på hende, inden han rettede opmærksomheden mod vejen igen. – Men hvordan er du blevet så kynisk?

Spørgsmålet kom bag på hende. Hun rørte uroligt på sig. – Jeg er ikke kynisk … bare realistisk.

– Nå, men så er vi to. I min branche er man nødt til at være realistisk.

Hun kunne se hans profils konturer i det gyldne lys fra gadelygterne og instrumentbrættet. Selvom han lød afslappet, fornemmede hun, at han havde ar på sjælen. Et grimt brud eller en bitter skilsmisse? Nå, det kom ikke hende ved, hun var ikke interesseret i at grave i andres personlige forhold. Hold dig til ufarlige emner, Marnie.

Hans mobil ringede. Der stod ”far” på hans touch screen. – Har du noget imod, jeg tager den? spurgte Jack. – Ellers bliver han bare ved med at ringe.

Hun lo lavmælt. – Det er helt i orden.

Jack trykkede på en knap i rattet. – Hej, far, hvad så? Du skal lige vide, at du er på højttaler, så hold lige alle de pinlige historier for dig selv.

– Har du en med i bilen? spurgte stemmen fornøjet. – Forhåbentlig en køn en.

Jack skottede over mod Marnie. Hans dovne smil fik hende til at gyse af lyst. – Ja, hun er køn. Så du må hellere opføre dig ordentligt.

Hans far lo. – Æv, din lyseslukker. Det eneste, der kan få mig ud af sengen om morgenen, er tanken om alle de narrestreger, jeg kan lave.

Jack rullede med øjnene og formede ordet forældre med munden.

Hun var åbenbart ikke den eneste, der havde en belastende forælder. Jack håndterede sin far med overbærenhed og humor. Det kærlige tonefald i hans stemme gav ham et ekstra point og fik hende til at glemme jakkesættet. Interessant mand. Der var noget næsten … berusende over ham.

Men hun havde ikke tid til at interessere sig for mænd. Selv ikke for en så lækker som ham. Arbejdet tog al hendes tid.

Hun kunne næsten høre sin mors forargede protester for sine ører, men Marnie kendte sig selv. Hvis hun begyndte at date, ville det distrahere hende. Men måske engang, når hendes forretning kørte mere stabilt, og …

Og hvornår bliver så det?

Hun havde sagt ”engang” i årevis. Det var ikke nemt, når man både skulle ramme det rigtige tidspunkt og finde den rigtige mand, der kunne få hende til at åbne op.

– Jeg ringede bare for at høre, hvornår du mon kommer hjem, sagde Jacks far. – Du arbejder jo snart mere end præsidenten.

Marnie kvalte en latter. Det lignede til forveksling den samtale, hun lige havde ført med sin mor. Om lidt ville hans far vel også foreslå ham en blind date-brunch.

– Jeg er på vej. Jack så ned på uret. Jeg er der om 20 minutter. Har du spist?

– Ja. Sandwich. Igen. Du har jo ikke andet i det køleskab end et par øl og noget selvdødt takeaway.

– Jeg spiser jo aldrig hjemme.

– Netop. Jacks far rømmede sig. – Jeg har en idé. Måske skulle du tage hende den kønne med hjem til …

– Hey, ingen pinlige kommentarer, tak.

Hans far grinede. – Okay da. Kør pænt.

Jack lagde på. – Det beklager jeg, sagde han til Marnie. – Min far kan godt være lidt … krævende. Det er flere år siden, han blev skilt, men han har stadig ikke rigtig fundet sig selv igen.

– Sådan er det også med min mor. Hun ringer hvert femte minut for at høre, om jeg nu også spiser mine grøntsager og husker solcremen og ikke arbejder for meget.

Han sukkede teatralsk. – Ja, så er vi tydeligvis lidelsesfæller. Siden min far solgte sit hus, har han boet hos mig. Han kan ikke rigtig bestemme sig for, om han vil blive i Boston eller stikke af til det solrige Florida. Og så tror han, at det giver ham ret til at kommentere alt, hvad jeg foretager mig, helt ned til mine indkøb af nye møbler.

– Og til indholdet i dit køleskab. Marnies mor kom altid forbi efter kirke om søndagen, men det var ikke et besøg som sådan. Hun kom nærmere for at holde øje med hende. Du skal spise flere grøntsager, sagde hendes mor altid. Eller du skulle tage at lave rigtig mad indimellem. Og favoritkommentaren: Det hele ville være meget nemmere, hvis du havde en mand i dit liv. Marnie elskede sin mor, men måtte også erkende, at en mors kærlighed kunne blive en anelse … overvældende. – Jeg får hele foredraget om hjemmelavet mad og grøntsager mindst én gang om ugen. Men at bikse et fad lasagne sammen, når jeg kommer hjem fra arbejde, er bare det sidste, jeg har lyst til.

– De må have læst en bog om det der, sagde Jack. – 100 forskellige undskyldninger for at kontakte dit voksne barn.

Hun lo. Deres forældre havde virkelig noget til fælles. – Måske skulle du finde et eller andet, din far kan involvere sig i, så han ikke har tid til at fokusere sådan på dig. Der er masser af singleaktiviteter for hans aldersgruppe, sagde Marnie, der havde svært ved at glemme arbejdet. Hun var virkelig en notorisk Kirsten Giftekniv. Og faktisk burde hun selv følge det råd. I morgen ville hun se, om hun ikke kunne finde en passende date til sin mor. Og så ville hun bede hende om at slappe lidt af og passe sig selv.

Ja, klart. Som om hun kunne få sig selv til det. Men hun kunne godt fortælle alle andre, hvad de burde gøre. Det var hun god til, ifølge sine søstre.

Jack nikkede. – Det har jeg prøvet, for et par år siden. Det gik ikke så godt. Men måske vil min far være mere åben over for idéen nu, hvor der er gået længere tid. Det ville være godt, hvis han begyndte at date igen.

– Og hvis han så møder en …

– Så får han alt for travlt til at bekymre sig om mit køleskab eller min arbejdstid. Jack lo. – Åh, sikke en listig plan, vi har udtænkt her.

– Hvis den altså virker, tilføjede hun med et grimasse.

Jack drejede ind ad Marnies gade. Hun var næsten skuffet over, at køreturen allerede var forbi. – Det er det fjerde hus til højre, sagde hun.

– Det med blomsterne foran.

Skulle hun invitere ham med ind. Eller sige pænt farvel?

Han sagtnede farten og stoppede foran bygningen. – Det ser hyggeligt ud. Jeg elsker de her murstenshuse fra 1900-tallet. Jeg kan godt lide, at man bevarer den gamle arkitektur, når man renoverer. Det er ikke alle, der sætter pris på at bevare en bygnings sjæl på den måde.

– Enig. Det er som at rejse tilbage i tiden, hver gang man kommer hjem. Hun smilede og rakte ham formelt hånden. – Nå, men tak for turen.

Igen løb der en summen gennem hendes arm, da han lukkede sin store hånd om hendes. Et kort sekund fantaserede hun om at holde fast i hans hånd og trække ham over til sig, så hun kunne kysse ham. Hun kunne næsten mærke hans brede bryst mod sit, og hans læber, der gled hen over hendes, og …

Wow. Hun trængte vist til at sove nu. Hendes hjerne gik tydeligvis sine egne veje.

– Det var da det mindste, jeg kunne gøre, efter at du blev, sagde Jack og slap hendes hånd. Æv. – Især når du havde haft sådan en lang dag i forvejen.

Fokuser på det, han siger, ikke det, du forestiller dig.

Hun tvang sit blik væk fra hans mund. – Det var ikke det store problem.

Han smilede. – Det har du allerede sagt.

– Har jeg? Jeg er også virkelig … træt.

– Samme her. Jeg havde en kontrakt, der var lige ved at ryge i vasken, og jeg måtte stå på hovedet for at redde den, men … sikke en dag. Han trak en hånd gennem sit hår og efterlod det forførende uglet. – Jeg beklager, at temperamentet løb af med mig et kort øjeblik.

– Det ville mit nok også have gjort, hvis bagenden på min bil pludselig lignede et origamiprojekt, sagde hun.

Han trak på skuldrene. – Så har min forsikringsmand også noget at give sig til.

Hun lo. – Nå ja. Men endnu en gang tak. Godnat.

– Ja, godnat. Han rakte hånden frem og rørte let ved hendes arm. Nok til at få hendes hud til at brænde. – Har du lyst til at drikke en kop kaffe et sted? Vi kunne brokke os lidt over vore jobs og udveksle erfaringer med irriterende forældre.

Hun havde egentlig lyst til at sige ja, men hun var nødt til at være realistisk. Hun trængte til en god nats søvn, og der var ikke plads til mænd i hendes liv. Hun havde på fornemmelsen, at det ville blive mere end almindeligt svært at modstå den der zing-fornemmelse, hvis hun gav efter. Og bare tanken skræmte hende. – Det dur ikke. Klokken er mange, og jeg skal tidligt op i morgen.

– På en lørdag?

Hun slog ud med hænderne. – Weekender eksisterer ikke rigtig i mit job.

Han smilede. – Heller ikke i mit. Men hvert år lover jeg mig selv, at jeg vil arbejde lidt mindre og nyde livet lidt mere.

– Men du får det ikke gjort.

Han rystede på hovedet.

– Åh, hvor jeg kender det. Det var bare nemmere at arbejde end at forholde sig til, hvorfor man arbejdede så meget. Arbejdet var der kontrol over. Det var relativt forudsigeligt. Men kærligheden, det var en helt anden sag. Det undlod hun dog at sige højt. Hun slap håndtaget og vendte sig om mod ham.

Hun var skrækslagen, men havde ikke lyst til at gå ind. Lige nu hvor han så på hende på den måde med ansigtet halvt i skygge og halv oplyst af gadelyset, der fik hans øjne til at glimte, var hendes modstandskraft tæt på ikkeeksisterende. Begæret brændte i hendes årer. Hvis hun dog bare havde kysset ham, da hun havde chancen.

– Hvad arbejder du da med, siden du arbejder så meget? Hun lagde en finger på sin læbe og smilede flirtende. – Lad mig gætte. Du er advokat?

– Nej, for fanden. Han så ned ad sig selv. – Åh, selvfølgelig, nålestribet jakkesæt. Det skriger langt væk af sagsanlæg og tørre tekster.

– Du er jo i hvert fald næppe arbejdsmand med det outfit …

Han smilede bredt og afslørede et smilehul. Åh, nåde, ikke et smilehul. Hun havde virkelig en svaghed for smilehuller.

– Jeg er … investor, sagde Jack. – Af en slags.

– Af en slags?

– Jeg opkøber virksomheder og sælger dem igen. Jeg finder nogen, der har brug for en pengeindsprøjtning, og hvis jeg tror på dem, investerer jeg i dem. Hvis jeg ikke tror på dem, køber jeg dem og sælger dem igen eller splitter dem op og sælger dem i mindre enheder.

Hun gøs ufrivilligt, og lædersædet føltes pludselig koldt mod hendes ryg. – Så du er sådan en af de der nådesløse finanshajer?

– Så nådesløs er jeg nu ikke. Og jeg handler normalt med små og mellemstore virksomheder, ikke gigantiske koncerner.

Langsomt faldt brikkerne på plads. Hans job. Hans navn. Jack Knight. Ejer af Knight Enterprises. ”Forretningsinvestor” var det pæne ord for det, han i virkeligheden var. Jack Knight var en grib. Der levede af de sørgelige rester af desperate virksomhedsejere.

Hvorfor var det først nu, det kom til hende? Det måtte være, fordi hun var træt. Hvordan kunne hun overse alle stikordene?

Og tænk at hun havde fantaseret om at kysse ham for fem minutter siden. – Størrelsen har ingen betydning for dem, det går ud over, når deres virksomhed bliver overtaget eller ødelagt af den slags ”redningsforsøg”.

– Jeg tror, du har fået det helt forkerte indtryk. Der ligger altså mere i det end …

– Nej, der gør ikke. Du ødelægger folks virksomheder og deres liv. Marnie var selv rystet og overrasket over, hvor vred hun lød. Hun råbte ellers aldrig op på den måde. Men det var, som om Jack Knight havde trykket på en udløser. – Har du nogen sinde tænkt på, hvad der sker med de mennesker, efter at I er kommet marcherende ind og har flået deres livsværk fra hinanden. De har måske brugt hele deres liv på at opbygge den virksomhed, og pludselig er alt væk. Og hvorfor? På grund af nogle tørre tal på bundlinjen og lidt klingende mønt i dine lommer? En sportsvogn mere til samlingen. Hun rakte ud efter dørhåndtaget og flåede bildøren op, så den kølige aftenluft strømmede imod hende. Hun havde ladet sig rive med af et smilehul og et ziiing. Idiot. – Farvel.

– Vent. Hvad har jeg …?

Hun lukkede døren uden at høre ham til ende, godt tilfreds med at have sagt fra over for ham. Hun havde sagt lige præcis, hvad der skulle siges. Omsider. Jack blev holdende et øjeblik. Så kørte han og forsvandt i mørket.

Først blev hun skuffet. Hvis hun dog bare havde kysset ham. Hvis hun dog bare havde sagt ja til den kop kaffe.

Hvis han dog bare havde været en hvilken som helst anden end Jack Knight.

Men så kom den, vreden. Det var ham, der var skurken. Ham, der ødelagde hendes fars virksomhed. Faktisk havde hun endda behersket sig. Hun havde ikke lyst til at være hende hystaden, som han kunne ryste på hovedet af. Det fortjente han ikke, ikke efter det, han havde gjort mod hendes far.

Så hun steg bare ud af Askepots karet og vendte tilbage til den virkelige verden, hvor der var langt mellem prinserne.

ANDET KAPITEL

– Havde jeg så måske ikke ret? hviskede Marnie til sin mor. De stod i et hjørne af et selskabslokale på en fin restaurant på en solrig lørdag eftermiddag. Dæmpede jazztoner blandede sig med lyden af gæsternes stemmer.

Helen rødmede. Det fik hende til at se 10 år yngre ud. Hun havde sat sit kastanjebrune hår op på hovedet, og den knælange, mørkeblå kjole fremhævede den timeglasfigur, hun havde bevaret til trods for tre børnefødsler. De grønne øjne strålede, og Helen havde aldrig været kønnere end nu med sine 58 år.

– Jo, du havde ret, min egen, hviskede Helen. – Hvordan har jeg fået sådan et klogt barn?

– Gode gener. Marnie så ud over rummet. Det var virkelig de perfekte rammer til en hilse på-event. Der var hyggeligt, og derudover blev folk altid helt automatisk glade, når de fik god mad.

I dag havde hun inviteret 10 enlige mænd, der skulle hilse på hendes mor. Hun havde sørget for en lille buffet med snacks, og mens alle spiste kyllingespyd og miniforårsruller, gik Helen rundt og talte med gæsterne. Da Marnie og Erica præsenterede hende for idéen et par dage tidligere, nægtede hun først pure, men da hun havde vænnet sig til tanken, indvilligede hun i at give det et forsøg.

Det forsøg havde varet i over en time nu. Da Helen havde hilst på den første mand, og to mere sluttede sig til samtalen, kunne Marnie se, hvordan hendes mor løsnede op. Hun fnisede som en skolepige og badede sig i den pludselige opmærksomhed. Marnie sørgede for, at hendes mor kom til at tale med alle de mandlige gæster, og at de fik omtrent samme opmærksomhed. Men derudover lod hun naturen gå sin gang.

– Hvad så? spurgte Marnie, da hun havde sikret sig, at ingen lyttede.

– Er der så nogen, du synes bedre om end andre?

Helen blev endnu mere rød i hovedet. – Kan du se ham, der står henne ved baren?

– Ham den høje med det grå hår? Marnie og Erica havde talt med så mange enlige mænd mellem 50 og 70, at hun ikke kunne huske præcis, hvad han var for en type.

– Han hedder Dan. Han har været selvstændig anlægsgartner, hader golf, men elsker at se gamle film. Marnies mor smilede bredt, og hun kunne allerede fornemme, at noget var under opsejling. – Du gætter aldrig, hvilken film der er hans yndlingsfilm?

Marnie spidsede munden. – Hrm … Casablanca?

Helen nikkede. – Det er jo også min. Vi kan lide samme vin, samme musik, og vi elsker begge to at rejse.

– Det lyder jo som det perfekte match. Marnie smilede varmt. – Det viser bare, hvor godt jeg kender min mor.

Helen fnisede. – Jeg vil måske ikke ligefrem sige, at det er det perfekte match … endnu, men der er potentiale i det. Nu mangler vi bare at finde en til dig. Helen strøg en vildfaren lok væk fra Marnies pande. – Jeg vil jo bare så gerne se dig lykkelig.

– Jeg er da lykkelig, sagde Marnie. Og det var hun også. Det gik supergodt med forretningen, hun havde en mening med livet og en fantastisk familie, selvom de måske godt kunne gå hende på nerverne indimellem. Hun gav sin mor et hurtigt knus og gik ud midt i rummet for at fange alles opmærksomhed. Hun så Dan søge hendes mor med blikket, og Helen møde ham på halvvejen, som to teenagere under en fodboldkamp.

– I skal alle sammen have tak, fordi I kom i dag. Og fortvivl ikke, hvis ikke det var jer, det blev valgt af denne fantastiske kvinde. Marnie pegede på sin mor, der undseeligt slog ud med hånden. – For mit mål i Marnies Matchmaking er at sørge for, at alle finder præcis det, de søger. Jeg lover, at jeg nok skal finde det perfekte match til jer også.

Mændene sagde farvel og begyndte at gå. Dan blev og sludrede med Marnies mor. Hun lo og flirtede og var pludselig en helt anden. Marnie sendte en stille tak til himlen. Hendes mor havde været så ensom. Det var dejligt at se hende smile på den måde igen.

Tjenerne begyndte at rydde af bordet. Marnie fandt sin jakke og sin taske og lagde en hånd på sin mors arm. – Jeg går nu, mor. Du ringer senere, ikke?

Det lovede hendes mor. Så rettede hun opmærksomheden mod Dan igen. De sludrede stadig løs, da Marnie forlod restauranten. Netop som hun trådte ud ad døren, kørte en sort sportsvogn op foran hotellet. Vinduet i passagersiden gled ned. – Er du nu der igen? Kan jeg da aldrig blive fri for dig.

Der gik et øjeblik, inden hun genkendte stemmen. Der var gået et par uger, siden hun sidst hørte den, og hun havde haft så travlt, at hun næsten havde glemt ham.

Næsten.

For hver aften, når hun var alene, kredsede hendes tanker om, hvad der mon ville være sket, hvis han ikke lige præcis havde været Jack Knight, og hvis hun havde sagt ja til den kop kaffe. Men hver gang fortrængte hun tanken igen.

Jack Knight var den mest usympatiske type, man kunne forestille sig, og den sidste i verden, hun burde fantasere om. Hvorfor skulle hun nu også absolut løbe ind i ham igen, af alle mennesker?

Hun bøjede sig og så ind i bilen. Jack smilede til hende. Det var noget af et smil, han havde der, det måtte hun give ham. Fristende. Ligesom slangen i Paradis. – Jeg kunne spørge om det samme. Hvad skal du her?

– Hente min far. Han steg ud af bilen og kom om til hende. Han havde et par lyse lærredsbukser og en lyseblå lidt krøllet skjorte på.

Det var dog også irriterende, så fristende han var. Det var ikke fair. Han var Jack Knight, og det gjorde hun klogt i at huske. Hun skulle lige til at sige farvel og gå, da hendes mor og Dan kom ud inde fra hotellet.

– Er du her stadig, Marnie? spurgte Helen.

– Du kommer for tidligt, Jack, sagde Dan.

Marnie fangede straks sammenhængen. Jack, der var kommet for at hente sin far.

Hun så fra den ene til den anden. – Er Dan din far? spurgte hun Jack og vendte sig om mod Dan igen. – Men … du hedder jo Simpson.

Dan lo. – Skyldig. Jeg er den slyngels stedfar. Han lagde armen om Jack og gav ham et hurtigt klem.

– Kender du Dans søn? spurgte Helen. – Det har du da ikke sagt noget om.

– Jeg vidste det ikke før nu, mor. Og jeg må nok hellere fortælle dig, at Jack … Marnie skulle lige til at fortælle hende sandheden, men ombestemte sig. Hun kunne ikke få sig til det. Ønsket om, at alle skulle være glade og have det godt, vandt.

Dan Simpson. Stedfar til Jack Knight, den mand, der havde ødelagt hendes families liv.

Dan Simpson. Den mand, hendes mor var ved at falde for.

Dan Simpson. Det helt forkerte match.

– Jeg må hellere fortælle, at Jack og jeg mødtes for et par uger siden, sagde Marnie til sidst. – Helt tilfældigt.

– Jamen dog. Verden er lille, sagde Helen og strålede som en sol.

– Og den bliver mindre og mindre for hver dag, sagde Jack storsmilende, men hun lod sig ikke narre. – Hvor kender du min far fra?

Hun trak på skuldrene. – Jeg har åbenbart lige matchet ham med min mor.

– Jeg må tage hatten af for den dames evner ud i datingrådgivning, sagde Dan og gav Helens hånd et klem. – Du burde se, om hun ikke også kan finde en til dig, Jack.

– Er du en af de der personlige datingkonsulenter? spurgte Jack og løftede fornøjet det ene øjenbryn.

– Skyldig, sagde hun med Dans ord. Det hele kørte rundt i hendes hoved. Hvad var det dog for en katastrofe, hun havde sat gang i. Normalt holdt hendes instinkter, men denne gang svigtede de. Og situationen var ude af hendes kontrol.

Dan og Helen stod ved siden af hende og aftalte, hvornår de skulle ses igen. De befandt sig i deres egen lille verden. Marnies opmærksomhed var til gengæld ufrivilligt rettet mod Jack, den mand, der havde ødelagt så meget for hendes familie, men som samtidig var stedsøn til den mand, der havde fået hendes mor til at smile igen.

Jack lænede sig over mod hende og hviskede: – Jeg er overrasket over, at du ikke forsøgte at få mig afsat til en eller anden den aften, vi mødtes.

– Det ville jeg ikke gøre mod mine klienter, hvislede hun.

Han så forvirret på hende, men hun var ligeglad. Hun havde ikke tænkt sig at uddybe det.

– Jeg forstår ikke, hvad jeg har gjort, siden du er så fjendtlig over for mig, men jeg kan forsikre dig for, at jeg ikke er nær så fæl, som du tror.

– Nej, sagde hun, netop som hendes bil blev kørt frem. – Du er meget værre, præciserede hun, inden hun satte sig ind og kørte.

*

En professionel Kirsten Giftekniv. Eller en datingkonsulent, som man kaldte det.

Det var det sidste, han ville have gættet på. Det passede bare slet ikke til den iltre rødtop med den rappe replik.

Hans stedfar havde rost hende til skyerne hele vejen hen til mekanikeren og videre hjem. Oplevelsen havde givet den ældre mand ny energi. Dan var i forvejen en flot fyr af sin alder med et smittende smil og lyse, grønne øjne. Men lige nu var han også som en ung mand igen.

– Jeg ville aldrig have troet, at jeg skulle falde for datingkonsulentens mor, sagde Dan. – Men det må jeg altså sige, Jack, jeg er ret vild med Helen.

– Det lyder dejligt, sagde Jack. Og det gjorde det. Hans stedfar havde været alene alt for længe og fortjente et godt liv. Bare helst ikke med Marnie Franklins mor. For den kvinde havde jo tydeligvis et horn i siden på ham.

– Hendes datter er nu heller ikke værst, fortsatte Dan.

– Nå? Det lagde jeg ikke lige mærke til.

Dan lo. – Du er så dårlig til at lyve. Jeg så godt, hvordan du kiggede på hende.

– Det var bare en refleks.

– Ja, selvfølgelig. Dan så spekulativt på sin søn. – Du burde faktisk bruge nogle af de argumenter, du brugte på mig, på dig selv.

Jack koncentrerede sig om trafikken. Det var bare derfor, han undgik Dans blik. – Hvad mener du?

– Alle dine gode grunde til, at jeg skulle prøve det hersens dating. Jeg er glad for, at jeg gjorde det. Og nu synes jeg, du skulle lære af mine erfaringer og invitere Marnie ud.

– Det har jeg prøvet. Hun afviste mig.

– Og?

– Og hvad? Så er den ikke længere. Han gad ikke forklare. Han havde sine grunde til at holde sig langt væk fra alt, der bare lignede et fast forhold.

Han var ekspert i at genoplive skrantende virksomheder og vende tallene på bundlinjen, men når det kom til personlige forhold, var han …

Ja, hvad var det, Tanya kaldte ham? Fraværende. Fjern. Uengageret. Endda kold. Han var mere forelsket i sin telefon end i hende, mente hun.

Han måtte jo nok tilstå, at hun havde ret. Det første, han tænkte på om morgenen, var arbejde, det var ikke den kvinde, der lå ved siden af ham i sengen.

Men hvorfor havde han så inviteret Marnie på kaffe?

Nok fordi han for første gang i lang tid var blevet nysgerrig. Den modsætningsfyldte, spændende Marnie havde spøgt i hans tanker konstant, siden de mødtes. Og det var bestemt ikke blevet bedre nu, hvor han havde set hende igen. Men det sagde han ikke til Dan, for så ville han ikke få et øjebliks fred.

Jack var nødt til at koncentrere sig om arbejdet. Hans biologiske far, Jack Knight senior, havde ødelagt mange liv, og den dag han flyttede ind på sin fars kontor, svor han, at virksomheden fremover skulle drives ud fra en helt anden grundtanke, og det havde han forsøgt at efterleve lige siden.

Tanya var gået fra ham, fordi hun syntes, han var for kold og ufølsom, men han havde besluttet sig for at modbevise det i sin måde at drive forretning på.

Ikke mindst fordi han havde brug for at vise omverdenen, at han ikke var som sin far.

Det var derfor, han arbejdede så meget. Han ville gerne genopbygge noget af alt det, hans far havde ødelagt. Det føltes godt, ja, faktisk fantastisk, men prisen var, at der ikke kunne blive plads til et normalt familieliv med kone og børn. I hvert fald lige nu.

Måske senere. Når han ikke længere var så plaget af skyldfølelse.

– Hvad har du lyst til at spise til aftensmad? spurgte Jack for at skifte emne.

– Du må klare dig selv i aften, knægt. Jeg har en aftale med Helen. Dan grinede fjoget, og et kort sekund misundte Jack ham hans euforiske glæde. – Jeg tager hende med på Top of the Hub.

Jack spidsede læberne. Top of the Hub var den drejende restaurant øverst i Prudential-bygningen. – Det må jeg nok sige. Og så på en første date.

– Jeg må jo feje benene væk under hende, sagde Dan.

– Nå ja, jeg har vist helt glemt, hvordan man gør.

Dan lo. – Du er bare lidt desillusioneret lige nu.

– Nej. Jeg er … realistisk. Jeg er en god forretningsmand. Men jeg dur ikke til forhold. Sådan er det bare.

– Sludder, sagde Dan. – Du taler til en tidligere ekspert i dårlige forhold. Men man lærer af sine fejl, og forhåbentlig kan man bruge de erfaringer til noget.

Jack havde nu stadig meget at lære i forhold til sin omgang med andre mennesker. Måske var det, fordi han havde brugt al sin energi på at forsøge at opnå sin fars anerkendelse. I årevis kæmpede han for at skabe et bånd, der bare ikke var der. – Eller også lærer man helt at holde sig fra faste forhold.

Dan fnyste. – Hvad? Har du da tænkt dig at blive munk?

– Det ved jeg ikke. Tror du, de optager nye medlemmer? Jack trak på smilebåndet. Han havde ikke ligefrem tænkt sig at gå i cølibat, men han var bare ikke klar til et forpligtende forhold lige nu. Inderst inde tvivlede han faktisk også på, at han nogen sinde ville blive det. Han havde virkelig forsøgt med Tanya, men det gik bare ikke. Måske lignede han alligevel sin far mere, end han havde lyst til at indrømme. Det var i hvert fald nemmere bare at begrave sig i arbejdet. Der vidste han da i det mindste, hvad han gjorde.

– Hvornår skulle jeg få tid til at date? spurgte han. – Der er dage, hvor jeg knap har tid til at bestille en pizza.

Ikke desto mindre kunne han godt få tid til at tænke på Marnie. Så meget, at han faktisk var kommet bagud med arbejdet. Han måtte holde op med at dagdrømme. Og især om en rapkæftet datingkonsulent, der jo næsten måtte tro på kærlighed ved første blik og alt det der.

– Åh, når du møder den rigtige, skal piben nok få en anden lyd, smilede Dan. – Se nu bare mig. Helen har fået mig til at se helt anderledes på den såkaldt ”modne kærlighed”.

– Efter bare ét møde?

– Hun er noget helt særligt, siger jeg jo. Man ved det, når den er der.

Det havde Jack nu sine tvivl omkring. Han havde aldrig haft så stærke følelser for en kvinde, at han ikke kunne tænke på andet.

Eller … han måtte jo tilstå, at det var sådan, han havde det med Marnie. Han kunne ikke slå hende ud af sine tanker. Hun var ligesom bobletyggegummi, sødt, lækkert og vanedannende. Måske havde Dan en pointe. Men det ændrede ikke på, at Jack stadig var en klovn til det med forhold. Så hvis han kastede sig ud i en affære med Marnie Franklin, ville det ende med, at en af dem brændte fingrene. Alligevel kunne han ikke lade være med at tænke på hende. Han forstod stadig ikke, hvorfor hun pludselig var blevet så vred og afvisende.

Havde hun mon hørt rygter om ham? Mon hun var en af dem, der var blevet berørt af hans fars hensynsløse hærgen? Som han selv havde bidraget til. Det måtte han tjekke i morgen. Der var en eller anden klokke, der ringede et sted.

Jack stoppede foran sit brune murstenshus, der var lidt som ham selv, masser af personlighed, en blakket historie og stadig lidt grov i kanterne.

Mens Dan fløjtende gik ud for at tage et bad, satte Jack sig på altanen med en pose chips for at tjekke sine mails og beskeder. Der var altid nogen, der ville ham noget. Men lige nu gad han ikke. Han trængte til bare at nyde solen og tænke over tilværelsen.

Måske havde hans stedfar ret. Måske skulle han begynde at date igen. Måske trængte han til at få et forhold til et andet menneske og ikke kun til sin telefon. Nu havde han brugt to år på at råde bod på fortidens synder, både sin fars og sine egne, men forløsningen kom ikke rigtig. Han var stadig plaget af dårlig samvittighed. Og det var, som om der manglede et eller andet i hans liv. Måske burde han give slip og åbne sit hjerte lidt mere. Det havde han aldrig været særlig god til. Men omvendt var det måske også naivt at tro på noget så flygtigt og skrøbeligt som kærligheden.

TREDJE KAPITEL

Der føltes så stille og tomt i lejligheden, da Marnies mor var taget af sted på sin date. Helen havde tilbragt det meste af eftermiddagen hjemme hos Marnie, hvor hun snakkede i ét væk. Marnie kunne ikke lade være med at smile ad sin mors eufori. Det gjorde hende i godt humør. Men nu var hun væk, og virkeligheden vendte tilbage for fuld styrke.

Marnie forsøgte at arbejde, men måtte give op. Hun pakkede en sportstaske og tog hen for at træne. Hun havde ikke været der i flere uger, og hun trængte til at få pulsen op.

Det var først, da hun skruede ned for hastigheden på løbebåndet for at gå lidt, at hun registrerede, at der var en, der løb på båndet ved siden af.

– Jeg føler mig temmelig gumpetung med det tempo, du holder dig.

Hun drejede vantro hovedet. Jo, det var Jack Knight, i roligt løb.

Hun tog sig instinktivt til håret og tørrede hurtigt sveden af ansigtet. Hun ærgrede sig over, at hun ingen makeup havde på, og bagefter ærgrede hun sig endnu mere over, at hun havde fået den tanke. Det kunne jo være lige meget, hvad Jack Knight tænkte om hende.

Men hvor var det bare så svært at løsrive blikket fra hans lækre, lange ben og det brede bryst. Hvorfor sprang hendes hjerte et slag over, hver gang han smilede til hende. Hendes hormoner nægtede simpelthen at lystre hendes hjerne.

Han kastede et blik på hendes display. – Sejt. Du må være i god form.

– Tak, sagde hun og satte tempoet endnu en tand ned. – Er du medlem her? Jeg synes ikke, at jeg har set dig her før.

– Jeg kommer tit meget sent. Ved titiden, efter arbejde. Jeg har nærmest stedet for mig selv på det tidspunkt.

Hun så undrende på ham. – Jeg troede, de lukkede klokken 10.

– Det gør de også. Jeg har en … særlig aftale. Han satte tempoet op, men virkede ikke spor besværet.

– Lad mig gætte. En af de søde piger i receptionen gav dig en nøgle?

– Nej. Jeg har fået den af ejeren.

– Er det dig, der ejer det?

– Nej, sagde han. – Jeg har bare spyttet penge i stedet. Det er en barndomsven, der ejer det. Det gik lidt trægt på et tidspunkt, og så trådte jeg til.

– Gjorde du? Hun forsøgte ikke at lyde overrasket. – Det var da sødt gjort.

Ikke hvad hun ville have forventet af den onde skurk Jack Knight. Han havde reddet sin gamle vens træningscenter, men til gengæld ikke hendes fars virksomhed. Han hjalp måske kun sine venner? Og var ligeglad med alle andre? Eller var han i virkeligheden en flink fyr inderst inde?

For der var vel ikke noget omkring hendes fars virksomhed, som hun havde misforstået?

Marnie var godt klar over, at hun helt bevidst havde undladt at sætte sig ind i detaljerne dengang, og at det måske også var derfor, hun havde så travlt med at gøre Jack Knight til en skurk. Inderst inde vidste hun jo godt, at hende verdensfjerne, kreative far ikke var nogen stor forretningsmand.

Jack lænede sig over mod hende. En duft af sæbe og mand ramte hendes næsebor og fik hendes sanser til at gå amok igen. – Se, jeg er slet ikke så slem.

Hun rødmede og rakte ud efter sit håndklæde og en vandflaske. – Jeg har aldrig sagt, at du var et forfærdeligt menneske.

Ikke direkte.

– Din bidende afvisning af min kaffeinvitation sagde vist det hele. Han skruede op for farten. – Og det var altså bare en kop kaffe, Marnie, ikke noget vildt.

Han havde ret. En kop kaffe med en flot mand kunne vel ikke skade nogen.

Bortset fra, at den mand var Jack Knight, manden, der havde ødelagt hendes fars virksomhed med en af sine ”investeringer”. Hun tvivlede på, at han vidste, hvad det havde kostet hendes familie, og her tænkte hun ikke på pengene.

Hun skulle lige til at sige, hvad hun mente om ham, men tog sig i det. For det første brød hun sig ikke om konflikter, og for det andet havde hun ikke lyst til at ødelægge noget for sin mor og Dan. Hun havde stadig ikke fortalt hende, hvem Dan var, men hun ville selvfølgelig blive nødt til det før eller siden.

Men måske burde hun ruste sig til den samtale ved at indsamle information. Og det var nok nemmest at gøre, hvis den anden part ikke anede uråd. Man skulle holde sine fjender tæt på.

Hendes far havde helt sikkert ikke været århundredets forretningsmand, men hun vidste med sikkerhed, at Knight Enterprises også havde haft en finger med i spillet. Hvis hun vidste, hvordan det hele hang sammen, ville hun bedre kunne forklare sin mor, hvorfor hun var nødt til at give afkald på Dan. Og i sidste ende ville det måske give dem alle sammen afklaring og fred i sindet.

– Du har ret, sagde hun impulsivt. – Så lad os drikke en kop kaffe.

Han så overrasket på hende, men sagtnede ikke farten. – Hvor og hvornår?

– Når du er færdig med at løbe. Hvis du altså har tid.

Jack så på uret og nikkede. – Okay. Skal vi sige om 20 minutter ude ved receptionen?

Det gav hende tid nok til at skifte og bade. Ikke at det betød det store, hvordan hun så ud i selskab med Jack Knight. Men hun skulle jo trods alt ud i byen.

Da hun stod under bruseren, var hun lige ved at fortryde. At nærme sig Jack Knight var at lege med ilden. Hun burde vide bedre end at matche Romeo og Julie. Det gav ingen mening at gå ud med ham, hun burde ikke engang overveje det.

Omvendt kunne der vel ikke ske noget ved at drikke kaffe med ham. Måske kunne hun endda udtænke en hævn ved samme lejlighed.

Hvad var det, man sagde om hævnen. At den var sød? Det kunne den her i hvert fald godt gå hen at blive.

*

17 minutter senere stod Jack i receptionen og ventede med bankende hjerte. Han sagde til sig selv, at det var på grund af den hårde konditionstræning, men var godt klar over, at det ikke passede. Der var bare noget over Marnie Franklin. Han kunne ikke huske, hvornår han sidst havde fundet en kvinde så interessant.

Alene hendes smil, der fik de grønne øjne til at stråle, var noget for sig selv.

Han var også ret vild med hendes skarpe replik. Marnie kunne i den grad yde ham modstand, og det var ikke noget, han oplevede ret tit.

Og så det der underlige had-kærlighed-forhold, hun havde til ham. Han var sikker på, at hun følte sig tiltrukket af ham. Men samtidig var det, som om hun strittede imod. Hun følte sig tydeligvis splittet.

Han havde researchet lidt, men Franklin var så almindeligt et efternavn, at der ikke rigtig dukkede noget op. Men nu slog det ham pludselig.

Tom Franklin.

En trykkeriejer fra Boston. Flink fyr, men den distræte type, der ikke rigtig havde styr på tingene. Dengang de accepterede ham som kunde, anede Jack ikke, hvad det var, hans far havde planer om at gøre.

Eller ønskede han bare ikke at vide det? Hans far opkøbte størstedelen af firmaet for et par håndører for at bane vejen for en større konkurrent. Få uger efter måtte Tom Franklin dreje nøglen om.

Fandens også. Hvis Marnie var den Franklin, forstod han godt hendes modvilje. Men han anede ikke, hvordan han skulle gøre skaden god igen.

I det samme kom Marnie ud fra omklædningsrummet. Hun havde en blå- og hvidstribet, knælang nederdel på sammen med en solskinsgul bluse, der fremhævede hendes mørkerøde hår. Det var første gang, han så hende i flade sko. Hun så virkelig sød ud, og meget mere tilnærmelig. Hun havde sat håret op med en hårklemme, så et par små lokker krøllede om hendes ansigt. Hun så simpelthen … forrygende ud. Han havde lyst til at hive klemmen ud af hendes hår, så han kunne se hende, som hun var. Vild og sexet.

– Hvor skal vi tage hen? spurgte hun. – Der er en af de der kædekaffebarer lige …

Han rystede på hovedet. – Nej, jeg vil have rigtig kaffe. Spørgsmålet er bare … han trådte et skridt frem og fornemmede den berusende duft af hendes blomsteragtige parfume – … om du stoler på mig?

Hun smilede provokerende og skød hagen frem. – Det gør jeg ikke. Men jeg tager chancen.

– Du er modig.

– Jeg har en peberspray i tasken.

Han lo og åbnede døren for hende. Hun smøg sig så tæt forbi ham, at han kunne fornemme duften af hendes nyvaskede hår. Åh, hvor var hun dog sexet. – Du overrasker mig, Marnie Franklin. Det er ikke noget, jeg oplever ret tit.

Hun smilede bare og gik ud i aftensolen.

Side om side gik de hen ad gaden, mens de sludrede om løst og fast. Efter et stykke tid drejede han ind ad en lille sidegade. Tusmørket havde sænket sig, og de løvrige træer langs vejen skabte en hyggelig atmosfære. Jack elskede det kvarter. Han kendte området ud og ind.

Han vidste godt, at han burde spørge hende, om hun var Tom Franklins datter, men han kunne ikke få sig til det. Han kunne virkelig godt lide Marnie. Og hvis hun nu lærte den nye Jack at kende, ville hun måske lytte, når han forsøgte at forklare, hvad det var, der skete dengang.

– Hvor skal vi hen? spurgte Marnie.

– Det er en overraskelse.

– Okay, men jeg har altså ikke hele aftenen, og …

Han rørte let ved hendes hånd, ikke ret meget, men nok til at det gav et lille sæt i hende.

– Det er sådan en smuk aften. Og vi arbejder så hårdt begge to. Jeg tror, vi trænger til at koble lidt af.

Hun så vagtsomt på ham. – Okay.

Kvarteret, de bevægede sig ind i, var en helt anden verden. Den travle, hektiske storby var pludselig langt væk, og forhaverne foran de elegante, gamle murstenshuse var fulde af farvestrålende blomster. Samtidig var det et meget levende kvarter. Der lå børnecykler, haveredskaber og aviser i haverne, og folk hilste på Jack, da de gik forbi.

Lidt længere henne kunne man ane et gyldent kirkespir gennem træernes blade. Jacks hjerte svulmede. At komme her føltes altid som at komme hjem.

– Hvordan kan det være, at de alle sammen kender dig? spurgte Marnie.

– Jeg voksede op her. Vi har altid boet det samme sted, selv efter at mor giftede sig med Dan, forklarede han. Selvom min far er død, og min mor flyttede til Florida for et par år siden, er det her stadig hjemme.

– Her er kønt. Fed arkitektur. Hun rakte ud og rørte ved en smedejernsgadelampe, der var en næsten tro kopi af de oprindelige. – Jeg er helt vild med de her gadelamper. Jeg har altid bedst kunnet lide de gammeldags.

– Ja, der kan hurtigt gå for meget stål og hightech i den. De her passer perfekt til kvarteret.

– Åh, se de margeritter. Hun pegede på en have fuld af strålende, hvide blomster. – Det var min yndlingsblomst, da jeg var barn. Min far kaldte mig Margerit-tit-tit. Lidt åndssvagt, men det var noget særligt, fordi det var min far.

– Det kan jeg godt forstå. Jacks far havde ikke været typen, der fandt på kælenavne. Det var Dan til gengæld. Det var ham, der drillede og gav varme kram. Han kunne ikke huske, at hans far nogen sinde havde givet ham et knus.

Han skubbede minderne fra sig og pegede på kirketårnet. – Kvarteret blev oprindeligt bygget op rundt omkring kirken. Og den har faktisk stadig stor betydning her.

De gik rundt om hjørnet, og nu kunne hun se selve kirken, en hvid, enkel bygning, der lå midt kvarteret, så vejene gik ud fra den som i en stjerne. Gadelysene tændtes og kastede deres gyldne lys ned over fortovet.

– Jeg elsker at komme her på det her tidspunkt af dagen, sagde Jack. – Her er så smukt og fredfyldt. Alt virker muligt, når man kommer her.

Han var ikke engang klar over, at han havde sagt det højt, før Marnie vendte sig smilende om mod ham. – Det lyder dejligt.

– Ja, og det er blandt andet på grund af den. Han nikkede hen mod kirken.

– Den er altså også virkelig yndig. På den underspillede måde. Måske fordi den er så … almindelig og uprætentiøs. Der er så mange imponerende bygninger i den her by. Alle konkurrerer om at lave de vildeste arkitektoniske mesterværker. Men det her er ligesom en … sund og naturlig bygning, hvis du ved, hvad jeg mener.

– Det tror jeg.

– Kommer du i kirken?

Han nikkede. – Jeg har været her næsten hver søndag hele mit liv.

Hun løftede på brynene. – Dig af alle?

Han lænede sig over mod hende og nød synet af de gyldne pletter i hendes øjne og det kastanjebrune hår mod hendes kind. – Det er jo det, jeg siger. Jeg er slet ikke så slem.

Hun gengældte hans smil. – Du ved da slet ikke, hvad jeg mener om dig, Knight.

Han rakte hånden frem og strøg en flyvsk lok væk fra hendes ansigt. Hun holdt vejret og stirrede vagtsomt på ham. Nej, han vidste ikke, hvad hun mente om ham. Men han kunne dæleme godt tænke sig at vide det.

Men lige nu turde han ikke presse på. Han var nødt til at vinde hendes tillid, inden de begyndte at grave i fortiden.

– Jeg synes godt, at du kan kalde mig ved fornavn nu, hvor vi har så meget til fælles, synes du ikke?

– Hvad har vi da til fælles?

– Tja, vi sætter pris på lækker arkitektur og hård motion, og så er der jo lige den detalje, at vores forældre dater.

Hun lo. – Det har da intet at sige. I min verden ville det ikke få nogen indflydelse på, hvem jeg sætter sammen, mr. Knight.

Fandens også. Hver gang han følte, at han nærmede sig, løb han panden mod en mur. De begyndte at gå igen, ned ad en anden gade med store træer. De gik langsomt. Han kunne ikke huske, hvornår han sidst havde gået sådan. Uden at skynde sig. Selvom der var masser af arbejde, der ventede. Der var bare noget ved Marnie, der gav ham lyst til at fortsætte. Om det var godt eller skidt, vidste han ikke.

– Hvordan fungerer det da? spurgte han.

– Hvad? Matchmaking? spurgte hun.

Han nikkede. – Bruger du en eller anden algoritme eller noget? Et computerprogram?

– Nej. Hun lo. – Oftest er det rent instinkt. Vi taster godt nok informationer om vores klienter ind i computeren, så vi kan danne os et hurtigt overblik over mulige match, men størstedelen af arbejdet foregår her. Hun pressede hånden ind mod sit bryst.

Han tvang sig til at se væk fra hendes fristende barm. Lige nu forsøgte han at føre en samtale med hende. Fantasierne måtte vente til senere. Men det var svært, for hans tanker kom hele tiden på afveje. Især når hun smilede og lo. – Det lyder lidt, som om det foregår på samme måde, som når man køber en virksomhed. Jeg ved altid instinktivt, hvilke jeg kan få til at vokse, og hvilke der ikke vil komme noget godt ud af, uanset hvor mange penge jeg investerer.

Hendes blik blev skarpt. – Ja, det er klart, der er selvfølgelig ingen rationelle overvejelser blandet ind i den slags. Hun så væk. Det intime øjeblik var brudt, og hendes stemme lød kold som is. – Nå, men hvor er den kaffebar?

Hendes reaktion bekræftede hans mistanke. Hun havde dårlige erfaringer med virksomhedsopkøb. Og det var formentligt med hans firma. Han mærkede den dårlige samvittighed røre på sig.

– Lige rundt om hjørnet, sagde han og forsøgte at skifte emne. – Den ligger helt perfekt til, når man har været i kirke.

En anspændt tavshed sænkede sig mellem dem, mens de fortsatte det sidste stykke hen til den iøjnefaldende kaffebar.

Døren stod åben, og den forførende duft af nybrygget kaffe lokkede kunderne til. Der sad flere par ved de små smedejernsborde under parasollerne, og nogle børn legede på den lille legeplads ved siden af.

– Hvor er her hyggeligt, udbrød Marnie. – Jeg anede ikke engang, at stedet eksisterede.

– Det er en af Bostons skjulte perler, sagde han smilende. – Selvom den nye ejer gør sit for at gøre opmærksom på stedet på de sociale medier.

Marnie så sig omkring. – Det virker dejlig lokalt. Sådan et sted, hvor der er mange stamkunder. Det er også fedt med legepladsen. Man føler sig hjemme her.

Han smilede varmt. Det var dejligt at opleve positive reaktioner på det, der var kommet ud af hans investeringer. Før i tiden havde han selv været skyld i lukkede butikker og Til salg-skilte. Men Java Depot var en succeshistorie. En af mange, håbede han. Det var langt mere givende at se ting blomstre end udelukkende at fokusere på tallene på hans egen bundlinje.

– Det var også tanken bag konceptet. En lokal kaffebar, som folk får et forhold til og som afspejler ejerens personlighed. Og det lever den her op til. Han lod hende gå ind først, og hun blev stående et øjeblik i døren, indtil hendes øjne havde vænnet sig til det dæmpede lys.

– Jack. Dorothy, en platinblond, barmfager kvinde på omkring 50, der havde stået bag baren i Java Depot i to år, vinkede til ham. Hun lignede en, der lige havde genfundet et forsvundet familiemedlem. Men de var også stort set i familie. De havde i hvert fald kendt hinanden altid. – Jeg er tilfældigvis lige ved at brygge en kande af din yndlingskaffe. Nu skal du få en kop.

– Tak, Dot. Og så skal jeg også have en … Han skottede over mod Marnie.

– Det samme som dig. Men på den tøsede måde med fløde og sukker.

– Okay, en mere så. Med det hele.

– Kommer straks, sagde Dot, og et øjeblik efter stod der to dampende krus på disken. – Jeg har også nybagte peanutbuttercookies, sagde hun og lagde et par stykker på en tallerken, inden de kunne nå at svare.

– Uha, Dot, du hjælper mig ikke ligefrem med at holde den slanke linje. Han grinede.

– Du kan arbejde det af med dine smil, charmetrold. Hun lo og så på Marnie. – Alle mine tjenere slås om at få lov til at betjene ham. De vil blive grønne af misundelse, når de ser, at du er løbet af med ham.

– Jamen, jeg er ikke hans kæreste, sagde Marnie hurtigt. Så hurtigt, at en mand godt kunne tage det personligt.

– Du går ellers glip af noget af en fangst, grinede Dot og blinkede til Jack. – Uden Jack ville der slet ikke være noget Java Depot her. Han hjalp mig, kom med gode råd og et lille skub, da jeg havde allermest brug for det. Dot så kærligt på Jack. – Det er dejligt at vide, at du bakker mig op, Jack.

Han rørte forlegent på sig. Han var også glad for, at Dots projekt var lykkedes, men han ville aldrig vænne sig til den taknemmelighed, folk viste ham.

– Jeg skulle jo have et sted, hvor jeg kunne få min kaffe, sagde han.

– Og min mor er afhængig af dine småkager. Hvis hun pludselig ikke fik sine små pakker herfra sendt ned til Florida, ville jeg komme til at høre for det.

– Ja, det var selvfølgelig kun derfor, du hjalp, fnyste Dot ironisk. – Det var ren egoisme.

Jack grinede flabet og slog ud med hænderne. – Sådan er jeg bare.

Dot rystede på hovedet og pegede over på Marnie. – Han er altså en gevinst ham her, jeg siger det bare. Men du kommer til at slås om ham med halvdelen af Bostons kvindelige indbyggere, hvis du vil have ham. Og dig … hun så sigende på Jack. – … Du må jo skrue lidt op for din legendariske charme, hvis ikke hun overgiver sig af sig selv. Hun smilede drillende og gik hen for at betjene en anden kunde.

– Din legendariske charme? spurgte Marnie. – Altså legendarisk ligesom Loch Ness-uhyret og Bigfoot?

– Nemlig. Han lo, tog sin kop og fulgte med hende udenfor. En let brise fik den blå parasol til at dirre og legede med Marnies hår. Det kriblede også i hans fingre efter at gøre det.

Han havde ellers helt mistet lysten til at date og syntes ikke, der var plads til en kvinde i hans liv.

Men det var inden Marnie.

Måske var det, fordi hun hele tiden skiftede mellem varm og kold. Måske var det, fordi hun holdt ham ud i strakt arm. Hun var som en bog, der ikke var til udlån. Eller måske var det bare, fordi hans ”legendariske charme” ikke havde nogen effekt på hende. Måske ville man bare altid have det, man ikke kunne få. Eller måske var det noget andet og mere?

Men hvad ville han overhovedet med hende? Var han overhovedet i stand til at knytte bånd til nogen, eller slægtede han sin far for meget på?

Marnie tog en bid af en af de store cookies. Et par krummer blev siddende på hendes læber, og det lykkedes ham kun lige akkurat at holde sin trang til at kysse hende i ave. Familien ved siden af rejste sig og efterlod dem alene tilbage på terrassen. Det gjorde udslaget. Han måtte simpelthen smage hende. Skide være med senere. Det var kun nu, der betød noget. – Du har en krumme lige på …

Og så kyssede han hende.

Han strejfede nærmest kun hendes læber, og først stivnede hun. Men så lagde hun hånden på hans kind, skilte læberne og mødte ham på halvvejen. Wow. En bølge af brændende begær brusede gennem hans årer, og det var kun med opbuddet af al sin viljestyrke, at det lykkedes ham at trække sig tilbage, inden han tog hende hen over bordet for øjnene af de forbipasserende.

– Jeg tror, jeg fik den, sagde han.

Hun rørte forsigtigt ved sin mund. Så rødmede hun og bandede lavmælt. – Det … det var altså ikke særlig smart. Slet ikke. Jeg tror, jeg går nu. Hun rejste sig resolut uden at spise sin cookie færdig. – Tak for kaffe.

– Vent, Marnie.

– Hold dig fra mig, Jack. Du har gjort skade nok allerede.

Så snurrede hun rundt på hælen og gik. Jack så forvirret efter hende. Først kyssede hun ham tilbage, og så bad hun ham holde sig væk. Den kvinde var virkelig en gåde. Og hvad mente hun med ”du har gjort skade nok allerede”?

Han havde en ubehagelig fornemmelse af, at hun ikke bare talte om det kys. Det var fortiden, der stak sit grimme ansigt frem igen. Marnie havde på en eller anden måde forbindelse til de fejltagelser, han engang havde begået. Han måtte ind på kontoret og finde den forbindelse.

Hvorfor skulle det også være sådan? Hver gang han forsøgte at gøre det rigtige, spændte fortiden ben for ham.

Jack så Marnie forsvinde ind i en taxi og køre væk. Han sukkede og lovede sig selv, at han ville gøre skaden god igen.

FJERDE KAPITEL

Jack tog en hård tikilometers tur på løbebåndet, men det var ikke nok. Om han så havde løbet en maraton, ville det ikke have lukket munden på dæmonerne i hans hoved. Han havde ellers virkelig forsøgt. Lige så længe han kunne huske.

Da han steg af båndet, var han gennemblødt af sved, men alligevel kredsede hans tanker stadig om Marnie Franklin. Ja, faktisk var grunden til, at han overhovedet var taget hen for at træne, at han havde håbet at møde hende.

Han var gået direkte fra Java Depot og tilbage til kontoret, hvor han fandt Tom Franklin-opkøbet frem for at tjekke, om der kunne være en forbindelse.

Ejer: Tom Franklin, gift med Helen. Tre døtre. Kalder dem Margerit, Kitty og Sludrechatol.

Kælenavne. Det var derfor, der ikke ringede nogen klokke, da han mødte Marnie. Han havde aldrig fået at vide, hvad Toms døtre hed i virkeligheden.

Da Jack kom ud fra motionscenteret, satte han sig på en bænk og gned sig i ansigtet. Han kunne stadig se Toms tillidsfulde ansigt for sig. Han havde labbet alt, hvad Jack og hans far sagde, i sig råt.

Bagefter forsøgte Jack at råde bod på skaden, men det var for sent. Alt, alt for sent.

Han sukkede, og i stedet for at gå hen på kontoret drejede han til højre og gik hjem igen.

– Hvorfor kommer du allerede? Du er jo nærmest først lige gået? spurgte Jacks stedfar, da han trådte ind ad døren.

– Jeg er en langsom starter i dag. Fordi hans tanker allerede var andre steder end på arbejdet. Og sådan havde det været, lige siden Marnies taxi kørte op bag i hans sportsvogn. Det alene var et dårligt tegn. Og nu havde han oven i købet kysset hende for ikke at tale om, at han var taget i motionscenteret i håb om at møde hende! Hvorfor kunne han ikke bare glemme hende?

– Måske trænger jeg til protein. Har du lyst til at spise morgenmad sammen med mig, inden jeg tager på kontoret? Medmindre du da allerede har spist?

– Så kan jeg vel spise igen. Dan lo og fandt sin jakke. – Det er det fede ved at være pensionist. Ikke noget fast skema. Man kan spise frokost fem minutter efter morgenmaden, hvis man vil.

De gik ud i det smukke solskin og hen på Hectors hyggelige lille deli på hjørnet. Hector hilste overstrømmende på dem. Han var noget helt for sig selv. Med sin mariachimusik og larmende facon var han en eksotisk gevinst for området, og hans fantastiske sandwicher trak folk til fra hele byen.

Dan og Jack bestilte og satte sig ved vinduesbaren. – Hvad synes du så om Helen? spurgte Dan.

Dan og Helen havde været på adskillige dates i løbet af den sidste uge. Dan havde endda inviteret hende på middag i lejligheden, men han havde dog været klog nok til at bestille mad udefra. De havde også set en Red Sox-kamp sammen og været til bingo. For hver gang voksede Dans smil. Han lignede i den grad en forelsket mand.

– Hun virker sød, sagde Jack. – Og jeg tror, hun er vild med dig.

Et fjoget smil bredte sig på Dans ansigt. Jeg er også vild med hende. Mere og mere for hver dag. Og du har ikke noget problem med, at jeg dater?

– Det er jo flere år siden, I blev skilt, far. Selvom Dan kun var Jacks stedfar, føltes det naturligt at kalde ham far. Jacks far havde efterladt ham en virksomhed, men ikke meget mere end det. Det var Dan og Helen, der havde taget sig af hans opdragelse, og Dan havde været en fantastisk stedfar, mens hans egen far ikke forstod sig på følelser.

Alligevel havde Jack altid længtes efter at få en eller anden form for forhold til sin biologiske far. Han ville så gerne have haft et svar på, hvorfor han havde vendt sin familie ryggen, og hvorfor han havde valgt arbejdet til fordel for samværet med sin søn. Men i sidste ende gik det alligevel op for ham. Hans far havde ganske enkelt ikke været i stand til at elske andre mennesker. Derfor var det heldigt, at han havde Dan, der havde været den perfekte rollemodel.

– Bare du er glad, så er det helt fint med mig, sagde Jack og mente det.

– Det er jeg. Forhåbentlig lykkes det mig at gøre det rigtigt den her gang.

– Apropos rigtigt … Jack sukkede. – Der er noget, du bør vide. Helens mand var en af de virksomhedsejere, som Knight satte ud af spillet.

– Hun har godt nok sagt, at hendes mands virksomhed gik nedenom og hjem, og at der var en investor involveret. Men jeg var ikke klar over, at det var Knight.

Jack pillede lidt ved sin serviet. – Det var mig, der overtalte Tom til at skrive under. Jeg arbejdede for min far dengang, og …

Dan lagde en hånd på hans skulder. – Du behøver ikke forklare. Vi begår alle fejl. Hovedsagen er, at man lærer af dem. Du er ikke den type mere.

Jack nikkede. Men han var i tvivl. Måske lignede han ham alligevel mere, end han brød sig om. Han havde kæmpet sådan for at opnå sin fars kærlighed, men uden held. Måske havde det været på bekostning af hans hjerte?

– Hvorfor blev du og mor egentlig skilt? Det var et spørgsmål, Jack aldrig havde fået stillet. Måske fordi han var alt for optaget af sit arbejde, dengang det skete. Han var åbenbart heller ikke for god til det med familierelationer.

Tanya havde ret. Han var kold og uinteresseret. Han havde alt for længe undgået at engagere sig i andre mennesker. Men han var nødt til at forsøge at skabe bånd, lære at drage omsorg for andre. Ellers ville han langsomt forvandle sig til en klon af sin far.

Han havde allerede været meget tæt på at blive nøjagtig som ham. Det gik pludselig op for ham en dag, hvor han stod foran spejlet i sit jakkesæt og rettede på sit røde slips med sirlige bevægelser. Han marcherede ud af badeværelset og gik direkte ind til sin far for at sige op.

Dan sukkede. – Jeg ville ønske, jeg bare kunne skyde skylden på din mor, men for at være helt ærlig var jeg en sølle ægtemand.

– Du var til gengæld en fantastisk stedfar. Han tænkte på alle de gange, de havde spillet softball i haven efter skole, campingturene og den årlige far-søn-ferie. Dan havde altid været der. Til hver eneste kanotur med spejderne og hver eneste begivenhed i skolen.

– Tak, Jack. Du har nu også været en okay stedsøn. Dan smilede bredt. – Men din mor og jeg … vi kunne bare ikke finde ud af det sammen.